212 
relativitetsteori, som av navn ialfald er langt videre berømt 
(eller berygtet?) end kvanteteorien. 
Denne teori er fremsat som løsning paa en av fysikens 
mest ondartede gaater: den astronomiske aberration, den 
retningsforandring som en lysstraale fra en stjerne undergaar 
paa grund av jordens bevægelse. Som bekjendt har New- 
t o n ’ s lysteori, emissionsteorien, der antar lysstraalerne for 
korpuskulare straaler i likhet med katodestraaler, /2-straaler 
o. s. v. maattet opgives, fordi den viste sig at staa i strid med 
erfaringen, og man erstattet den med bølgeteorien: lyset er 
æterbølger. Hvordan forholder nu seteren sig likeoverfor 
legemer i bevægelse? Ifølge den ene opfatning, særlig ut¬ 
arbeidet av 'S t o k e s, slæpes æteren med, ifølge den anden op¬ 
fatning, som var FresneTs og særlig er gjennemarbeidet 
av den hollandske fysiker H. A. Lorentz, forblir æteren 
i ro (den hvilende æter). Hvem har ret? La os utføre føl¬ 
gende tankeeksperiment, i stor skala, siden vi er uavhængige 
av »budgetmæssige hensync. Vi anskaffer en hul kule, en 
kuleskal, hvis indvendige overflate er speilende, og hvis dia¬ 
meter er saa stor, at lyset behøver 2 timer for at gjennemløpe 
den. 1 kuleskallens centrum anbringes en fysiker, utstyrt 
med »alt til faget henhørende«, og der utføres nu to ganger 
i træk følgende eksperiment. Fysikeren avsender et kort 
lyssignal og noterer livad han senere faar se. Forsøket ut¬ 
føres to ganger. Første gang er kulen i ro i forhold til la os 
si fiksstjernerne, anden gang bevæger den sig med en eller 
anden, helst meget stor hastighet. Hvad vil vor fysiker faa 
se i de to tilfælder? I den hvilende kule ser han to timer efter 
signalets avsendelse et nyt signal, som kommer tilbake fra den 
reflekterende kuleflate, derom er alle enige. Men hvad ser 
han i den bevægede kule? Newton og Stokes svarer, 
ganske det samme som før. Ti, sier Newton, enten jeg spiller 
billard hjemme i min bolig eller i et ekspress-jernbanetog, 
saa opfører billardkulen sig ganske ens ved reflektion. Stokes 
er enig med Newton. Ti da æteren i kulen slæpes med under 
bevægelsen, er der ingen grund til at se andet end før. 
F r e s n e 1 derimot sier: vor fysiker ser først en lysning fra 
kulens ækvator (storcirkelen lodret paa bevægelsens retning), 
derefter deler denne lysning sig i to lillecirkler parallele med 
