276 
selv søker at gjenoprette likevegten, dels ved at alskens rov¬ 
dyr og især rovfugle strømmer til de egne, hvor der er over- 
produktion av gnavere, dels ved at frugtbarheten blandt disses 
fiender tiltar i tilsvarende grad. Dette bidrar i høi grad til at 
holde de skadelige musearter, hvis reproduktionsevne er saa 
uhyre, indenfor visse grænser, om det end kanske er andre 
faktorer (bakteriesygdomine) som sætter den endelige grænse 
for deres masseproduktion og vandringer. 
Men fjeldvaakens spiseseddel indskrænker sig ikkke til 
smaagnavere. Den tar ogsaa andet, som kan være forhaanden, 
saaledes har A. Hagemann i Saltdalen konstatert, at den for¬ 
tærer fisk (laks), som den selv fanger. Collett har i dens mave 
foruten lemæn og markmus ogsaa fundet spidsmus, edderkop¬ 
per og insektlarver. Ogsaa frosk indgaar i dens spiseseddel. 
Endelig er det konstatert (Collett), at den av og til tar en rype¬ 
kylling, specielt til føde for sine unger. Men antallet av saa- 
danne er vistnok høist ubetydelig i forhold til den mængde 
mus den fortærer. Selv har jeg ikke fundet levninger av fugl 
ved dens reder. Schaanning har heller ikke i Finmarken 
set levninger av fugl ved dens reder. Hagemann meddeler 
( »Altens Vertebrater«), at i mavesækken av undersøkte eksem¬ 
plarer fandtes bare rester av markmus. Nordling (»Fågel- 
faunan i Enare«) har aldrig set denne art angripe fugle. Det 
maa saaledes ansees konstatert, at fjeldvaaken næsten ude- 
lukkende lever av musearter, og da det maa være store 
mængder den behøver til at opholde livet og fremføde sine 
unger, maa den ansees for en meget nyttig fugl. Det er derfor 
skade, at den i betydelig mængde nedskytes, dels bare fordi 
den frembyr et ypperlig maal for myrdelystne jægeres skudd, 
dels fordi man i sin ukyndighet tar den for en præmieværdig 
rovfugl, for hvilken man haaper at faa skuddpræmie. Skulde 
det ikke være paa tide, at naturvenner søker at faa a v- 
skaffet enhver skuddpræmie for rovfugl. Det 
er bare meget faa av disse som lever udelukkende av dyr, 
som mennesket av økonomiske eller andre grunde ønsker 
fredet; de fleste tar ogsaa med begjærlighet de skadelige muse¬ 
arter. Og de andre er saa vidt sjeldne, at de hverken gjør fra 
eller til. Men den vigtigste grund til at faa avskaffet disse 
