— 363 — 
Forøvrig kan forholdet ikke generaliseres til at gjælde 
hele Europa. De nordskandinaviske helleristninger staar i en 
særstilling; de kommer fuldstændig paa linje med istidens 
kunst i Vesteuropa og tilhører et folk som langt ned i sten- 
alderen beholdt samme levevis som de kvartære renjægerne i 
Frankrike; de bekræfter altsaa de slutninger som er utviklet 
i det foregaaende. Men saken stiller sig anderledes naar vi 
kommer længer østover i Europa, Som det før har været 
referert i dette tidsskrift (Naturen 1908, s. 63) er det en 
slaaende forskjel mellem Vest- og Østeuropa i kunstnerisk 
henseende. Mens hele Vesteuropas høitstaaende stenalders- 
kultur er overordentlig fattig paa virkelige billedfremstillinger, 
finder vi i Østerrike, Ungarn, Bosnien, Serbien og Rumænien 
smaa billeder av mennesker og dyr i lere, sten og ben, og av¬ 
standen herfra er ikke lang til de primitive billeder fra de 
ældste lag i Troia og andre tidlige fund fra de østre Middel¬ 
havslandene. I Egypten naar billedkunsten tidligst en virkelig 
fri utvikling. 
I sit sidste verk har Sophus Muller ogsaa berørt disse 
spørsmaal, dog uten at planen i hans verk har ført ham ind 
paa en samlet forklaring av den paafaldende spaltning i 
Europas tidlige kunsthistorie. Han peker paa den uendelige 
avstand som det er mellem stenalder skunsten i Danmark og 
den store kunst som viste sig samtidig ved det østlige Middel¬ 
hav. Likesaa antydes det at den tidlige kunst i Middelhavs¬ 
landene maa opfattes som en ubrutt fortsættelse av den ældre 
stenalders naturkunst, en forbindelse som forfatteren tidligere 
har utviklet i en noget anden sammenhæng (Verdenskulturen I, 
De forhistoriske Tider i Europa, s. 5). Sikkert er det at kløften 
i europæisk stenalders kunst ogsaa naar helt til Norden. Den 
megalitiske kultur i de store stengravers omraade, Danmark 
og det sydlige Sverige, er billedfattig som Vesteuropas, mens 
den billedrike østlige kultur trænger frem over Polen og Rus¬ 
land til Østersjølandene, til Finland og Sverige med de vest¬ 
ligste utløpere i Norges arktiske stenalder. (A. W. Brøgger: 
Den arktiske stenalder i Norge, s. 226 ff.). 
Forskningen har endda ikke ført frem til den endelige 
forstaaelse av disse forhold, men vi er da saa langt at vi ser 
kunsten har krav paa en meget fremskutt plads i enhver samlet 
