47 
lægge og reise sig og en bevægelse av benet var uundgaae- 
lig, er gi vet. Mens helbredelse av en saadan læsion er forstaae- 
lig, selv om den har været meget smertefuld, saa staar man 
ganske undrende overfor følgende: 
For nylig mottok jeg en ældre jerv; da dyret var skelettert, 
viste det sig, at kraniet hadde en betydelig læsion av nakke- 
kammen samt i regionen over høire øie; venstre overarms og 
liøire laarbens nedre ende var brutt og laarbenets avbrutte 
del fastvokset paa siden av det (fig. 5 og 6); likeledes viste 
il ere ribben spor av brudd; alle læsioner var gamle. Laar- 
benslæsionen viser, at den fandt sted paa et tidspunkt, hvor 
knoklens led-ende og midtstykke ikke endnu var forbenet 
sammen, bruddet har nemlig fundet sted like i forbenings- 
grænsen (f). Hvor maa en saadan jervs smertefølelse ikke 
være minimal eller hvor overordentlig maa dens motstands¬ 
evne ikke være, naar den har kunnet overleve en saadan 
række læsioner, saa de kunde heles. Røntgengjennemlysning 
viser intet sted spor av hagl, dyret har derfor sandsynligvis 
faat den ilde medfart ved at bli sparket av en ren eller ved 
nedstyrtning — har maattet gaa paa de brutte lemmer, ja 
endog vel løpe, naar det skulde søke sin føde. 
Tilfældet er ikke enestaaende; i Kristiania museum opbe- 
vares skeletter av to norske brune bjørner, begge dræpte i vild 
tilstand. Hos begge er baade en overarm og et laarben bruk- 
ket og vokset sammen i de mest forvredne stillinger; begge 
individer har kunnet overleve læsionerne endog i længere tid. 
Det forekommer mig at disse tilfælder gir os direktiver 
til hjælp ved forstaaelsen av de nævnte forhold — viser os, 
hvorledes vi aldeles ikke kan overføre vore begreper om 
smerte paa de vilde dyr, men at smertefomeminelsen maa 
være sterkt nedsat hos dem, selv i forhold til det mest haard- 
føre menneske, eller motstandsevnen mot smerte meget øket 
f or at det skal bli mulig at dyr i naturtilstand skal kunne greie 
sig, saaledes som vore eksempler viser os at de virkelig gjør 
det, under forhold hvor mennesket — ja husdyrene med — 
uvægeiiig vilde gaa til grunde, dersom de stod uten hjælp. 
Vi faar et tydelig indtryk av, hvorledes kultur og domestika- 
tion, hvor store plus de end har git os, dog som en tilgift 
paa kjøpet væsentlig har forringet evnen hos os og hos de 
