82 
først kan det være av interesse at høre litt om selve spræng- 
stoffene baade de gamle og de mange nye, som den senere 
tids kemi har skapt. 
Det først kjendte sprængstof krudtet antages jo almin- 
delig at være opfundet 1353 av munken Berthold Schwarz i 
Freiburg, hvor han forlængst har faat sit »Denkmal< i legems¬ 
størrelse, mens andre anser englænderen Roger Baco for at 
være opfinderen, idet krudtet omtales 1267 i et skrift, som 
sandsynligvis er forfattet av ham. Man ser altsaa at kon- 
kurrancen mellem tyskerne og englænderne om, hvem av 
dem som egentlig har »opfundet krudtet;« strækker sig langt 
tilbake i tiden. 
Det sandsynligste er dog, at krudtet overhodet ikke blev 
>opfundet«, men at det har utviklet sig gradvis av krudtlig- 
nende blandinger, som den bekjendte »græske ild«, nærmest 
en fyrverkerisats, som nok kunde gjøre megen skade paa 
grund av sin brandfarlighet og til at skræmme fienden i 
form av »himmelrystende torden«, som det kaldtes. Som 
saadan skal det først være anvendt av kineserne i begyndel- 
sen av det 13de aarhundrede. Fra Kina kom saa krudtet 
gjennem araberne til Europa, og i Norge omtales det første 
gang under kong Erik Magnussøn, ved hvis hof i Bergen en 
tilreisende flamlænder gjorde kunster med krudt julen 1294. 
Anvendelsen av krudtets eksplosive egenskaper som 
drivende kraft i skytevaaben skriver sig sandsynligvis ogsaa 
fra kineserne, som i 1259 skal ha benyttet krudt til at slynge 
smaa sten ut av bambusrør. Denne anvendelse er vel ogsaa 
bragt til Europa ved araberne; saaledes har man i et arabisk 
skrift fra 1290 en nøiagtig beskrivelse av en trækanon. I be- 
gyndelsen av det 14de aarhundrede kunde man i Europa støpe 
metalkanoner og lave jernkuler (saaledes i Florenz), og i 
1324 fortælles det at raadsherrerne i Metz besigtiget byens 
mure for at utse plads til kanoner, de saakaldte feltslanger. 
Det har ogsaa været paastaat, at Berthold Schwarz skal ha 
opfundet skytevaaben i 1313. I aapent slag skal som bekjendt 
kanoner først være anvendt av englænderne ved Crezy i 1346. 
I løpet av det 14de og det 15de aarhundrede blev saa krudtets 
anvendelse til krigsbruk mere almindelig, og det er jo kjendt 
nok fra den almindelige historie, at dette var en av de vig- 
