85 
jern klædt med lær og med kuler av træ eller bronse; der¬ 
ved blev massen meget litet varm, saa de var betydelig mindre 
farlige, likesom man sparte megen tid — ca. 25 kg. kunde 
blandes i 2—o timer. Den saaledes erholdte melformige blan¬ 
ding kunde anvendes til fyrverkeri, men ikke til sprængkrudt. 
Det fugtede krudt maatte først males paa en kollergang eller 
en mølle; senere gik man over til at presse massen mellem 
valser, saa man fik en temmelig haard kake. Denne pres- 
ning var av stor betydning for krudtets godhet. De haarde 
krudtkaker blev saa knust til kom f. eks. paa riflede valser, 
hvorefter kornene fik en regelmæssig form og derefter et tyndt 
lag-graf it i roterende trætromler. Endelig fulgte en tørring ved 
ca. 50° og sortering efter kornstørrelsen ved sigter. 
Saaledes blev alt krudtet i det store og hele fremstillet 
indtil midten av det 19de aarhundrede. Under den nord¬ 
amerikanske borgerkrig (1861—65), da der for første gang 
anvendtes pansrede skiber, gjaldt det at skaffe kulerne større 
gjennemslagskraft, saa de kunde trænge igjennem panseret. 
Dette lot sig ikke gjøre ved bare at øke krudtladningen, idet 
skytset ikke vilde kunne taale det uhyre tryk av den pludse- 
lig eksploderende store krudtladning. Det gjaldt derfor at 
nedsætte krudtets forbrændingshastighet, saa det kunde virke 
mere skyvende end støtende og utnytte denne egenskap ved at 
gjøre skytset længst mulig. Allerede 1852 hadde en italiener 
Paolo di San Roberto foreslaat at underkaste krudtet en pres- 
ning ved ca. 100°, hvorved svovelet vilde bli plastisk og en 
større krudtmasse sammenpresses i hvert korn. Samtidig vilde 
et saadant krudt brænde forholdsvis langsomt, idet krudt- 
kornene kun vilde antændes fra overflaten. Dette krudt 
brændte imidlertid altfor langsomt, saa det først i 1862 lykke- 
des at faa en brukbar form i det saakaldte mammutkrudt, 
hvis korn hadde en diameter paa ca. 2.5 cm. Herav utviklet 
sig saa det saakaldte prismatiske krudt, bestaaende av gjen- 
nemhullede prismatiske stykker og som særlig fik anvendelse 
ved tungt artilleri. Samtidig blev kanonerne længere; om¬ 
kring 1880 nøiet man sig med kanonrør, hvis længde var 18— 
25 ganger skytsets diameter, men man er senere efterhaanden 
gaat til 50 ganger diameteren. Det var imponerende resultater, 
som man saaledes kunde opnaa med sortkrudt. Paa Chicago- 
