paa samme maaie. Man ser ikke længer synlige spor av 
de to nævnte perioder, derimot trær en ny periodicitet i den 
magnetiske kurve temmelig tydelig frem; vi har øiensynlig 
en periode paa iallefald meget nær y» aars længde. 
For at antyde hvor forklaringen til denne er at søke, 
har jeg ved en tynd streket kurve i figuren antydet jordens av¬ 
stand fra solens ækvator. Denne avstand er repræsentert ved 
ordinater opover baade for avstander nordenfor og søndenfor 
dette plan. 
Naar jorden passerer solens ækvator, — ca. 6te juni og 
7de december — er der altid utprægede minima i den mag¬ 
netiske stormfuldhet, og den maksimale stormfulclhet indtræf- 
fer naar jorden er længst bort fra dette plan. 
Dette forhold har man forklaret under henvisning til at 
solflekkene i regelen ikke optrær i solens ækvator, men i to 
belter, et paa hver side av dette plan. 
Fig. 7 viser solflekkenes hyppighet paa forskjellige helio- 
grafiske bredder 1 ), og fig. 8 viser hvorledes Birkelands »efter- 
gjorte solflekker« ogsaa samler sig i lignende belter paa hver 
side av den magnetiske ækvator av hans lille »sol-kule«. For 
at eftergjøre forskjellige solære fænomener eksperimentelt har 
han anbragt en magnetisk kule i en lufttom glasbeholder, og 
latt kulen utsende katodestraaler. Under visse forhold vil da 
utstraalingen foregaa støtvis, som en art lyn fra distinkte 
punkter paa kulen. Disse punkter ligger jevnt fordelt over 
kulen, hvis denne er umagnetisk (figuren øverst tilvenstre), 
men samler sig i to belter, hvis kulen gjøres magnetisk (de 
tre andre billeder). Jo sterkere magnetisk kulen er, des 
nærmere rykker helterne mot ækvator. Disse lysende punk¬ 
ter og solf lekkene optrær altsaa paa analog vis, og der turde 
ogsaa være andre forhold, som kunde tyde paa at de to fæno¬ 
mener kan sættes i forbindelse med hinanden. 
I solkoronaen er en eiendommelig tvedeling ofte tydelig 
merkbar. De sidste billeder av saadanne fænomener, man har, 
— de som blev optat i 1914, f. eks. paa Alstenøen av den tyske 
ekspedition, -- er vel de bedste som hittil overhodet er tat og 
') Reproducert efter Arrhenius’ Kosmiske fysik. 
