120 
solflekmaksimerne. Den gunstigste av alle i forrige aar- 
hundrede indtraadte i slutten av 1882. 
Som et bevis mot den antagelse at man i disse konjunk- 
tioner hadde aarsaken til den 11-aarige solflekperiode, en an¬ 
tagelse, som Selmeyer liar fremsat, er blandt andet anført, 
at netop denne usedvanlig gunstige konjunktion i 1882 kun 
svarte til et meget svakt solflekmaksimum. 
Det viser sig imidlertid nu av Kristiania-observationene, 
at den 2-aarige periode er mest regelmæssig netop i tids- 
rummet omkring dette aar, — særlig i den nærmest paaføl- 
gende periode. Den er videre bedst nær solflekmaksimerne, 
— eller om man heller vil de gunstige konjunktion er —, og 
paafaldende mere regelmæssig i tidsrommet ca. 1870—1900 
end før og efter denne tid. 
Det er mulig at lignende ting ogsaa vil kunne findes av 
solflekkurven; dette har jeg imidlertid endnu ikke undersøkt 
nærmere. 
Kun har jeg studert solflekkurven for de sidste aar i for¬ 
bindelse med Halddes magnetiske kurver, men der var, som 
fig. 10 (kurve II) viser, ingen antydning til den 8-maanedlige 
variation, som var saa fremtrædende i den magnetiske 
kurve (I). 
Først naar vi eliminerer væk den 8-maanedlige periode 
av den sidste (ved hjælp av sukcessive 8-maanedsmedier), blir 
forløpet av de to sæt kurver (II og III) overensstemmende. 
Begge antyder nu kun længere periodiciteter end man fra 
et saa kort tidsrum kan bestemme. Det er vel hovedsagelig 
den store ca. 11-aarige periode, som er saa velkjendt fra 
langt tilbake, kurveforløpet angir. 
I solflekkurven kan denne periode forfølges helt tilbake 
til midten av det 18de aarliundrede. I fig. 13 er denne 
— den Wolf-Wolferske relativtalkurve — fra 1842 av gjengit 
og sammenlignet med den utjevnede magnetiske stormfuld- 
hetskurve fra Kristiania. Overensstemmelsen mellem disse 
to kurver er jo som bekjendt i høieste grad eklatant, hvilket 
figuren tydelig viser. 
(Forts.), 
