282 
fulde og nøkterne iagttagere disse to var. Og altid vil Galilei 
bli nævnt som den der først paaviste solflekkernes tilværelse 
og Scheiners systematiske observationer vil efterslegten be¬ 
standig berømme. 
Den ovre rimfrostzonen i Lofoten. 
Av H. W:son Ahlmann och i. W. Sandstrom, 
Nedanstående rader aro tillkomna for att rikta uppmark- 
samheten paa ett fenomen av betydelse for kannedomen om 
Skandinaviens geografi och meteorologi. Det ar ej vår avsikt 
att låmna en utforlig behandling av frågan utan endast att 
påpeka vissa forhållanden, som av envar resande i Nordland 
kunna iakttagas. Bleve dessa iakttagelser upptecknade och 
insånda till Haldde-Observatoriet (dr. Olaf Devik) eller till 
meteorolog J. W. Sandstrom (adr. Sveriges Meteorologiska 
Centralanstalt, Stockholm), vore mycket vunnet for det viktiga 
problemets fortsatta utredning. 
I. 
En vinterresa till Lofoten hor till det intressantaste en 
geograf eller meteorolog kan taga sig for. Lofoten intager i 
meteorologisk hånseende ett sårdeles betydelsefullt låge mel- 
lan Atlanten och Skandinaviska halvon och dess topografiska 
utbildning torde ha få motsvarigheter i vårlden. De spetsiga 
fjållen resa sig omedelbart ur havet med sina utomordentligt 
branta sluttningar till 700 å 900 m. hojd, varfor vi hår direkt 
med blottadt oga kunna iakttaga alla de olika zoner, fjåll med 
sådan hojd årø indelade i eller som de nå upp igenom. Det 
år då fråmst på vintern en tydlig zonindelning framtråder på 
grund av snotåckets och rimfrostens olika fordelning. 
Det bor med avseende hårpå forst påpekas, att det synes 
som om de isolerade mindre oarna utanfor gruppen av de 
storre oarna i allmånhet ågde ett betydligt mindre snotacke ån 
de senare, åven om avståndet mellan de båda lokalerna blott 
beloper sig till ett par kilometer. Sålunda rådde i mars 1917 
