283 
en betydande skillnad i snomångd mellan Skraaven och Lille 
Molla å ena sidan och Svolværlandet å den andra. Ett par 
iakttagelser från Moskenesøen från samma tid synes tyda på 
att snomångden år storst inorn en zon långst utmed Lofoten- 
ryggens ostra sida. Personer som om vintern gå på ripjakt i 
ijållen kunna lått låmna vårdefulla upplysningar om denna 
ånnu ovissa fråga. 
Inom nåmnda grånszon var under vintern 1917 nåstan allt 
land till en viss nivå inholjdt i sno. Då nederborden i allmån- 
het åtfoljes av stark blåst, ligger snon ej jåmnt utan hopad i 
drivor av vilka många kunna nå ett djup av 3 m. Sker sno- 
stormen i byar med våxling mellan ogenomtrånglig snoyra 
och klara stunder, ser man under de senare, hur den nyfallna 
snon sopas bort av vinden från lovartsidan av fjållen, står som 
et moln på låsidan for att sedan dår så småningom sjunka. 
Denna bortsopning sker ej blott från fjållens kron och ovre 
parti utan borjar djupt nedifrån. Hårunder folja vinden och 
den storsta snomångden foretrådesvis klyftor och raviner. Det 
råder hår en stark luftpressning, som genom ravinen driver 
upp en hel lavin av sno, vilken vid eggen av fjållet blåses ut 
och sprides som roken ur en skorsten. 
Stormar, som på senvintern åga rum en eller ett par dagar 
efter snofallet, utova ej någon nåmnvård inverkan på snotåckét, 
då temperaturen och den direkta solstrålningen på dagarna 
snart åstadkomma en mycket hård skare. Denna skare år 
sållan jåmn utan gropig och forsedd med små låga vallar, ana- 
loga med dem, som forekomma på fin sandbotten vid grunda 
havsstrånder, och bildade genom friktionen av en vind med så¬ 
dan temperatur, at den formått toa upp och smålta snotåckets 
ovre lager. Då vallarna gå vinkelrått mot vindriktningen kan 
man utav dem faststålla från vilket håll den forherskande vin¬ 
den kommit, vilket från de inre delarna av Lofoten år av stort 
intresse. 
Det sammanhångande snotåckét når endast upp till foten 
av de brantaste sluttningarna. På dessa senare får nåmligen 
snon ej fåste over allt utan kan endast stanna kvar i skrevor 
och hålor. Omkring Svolvær åro de flesta bergen forsedda 
med så vålvda former att de ånda upp till toppen åro helt 
