323 
forutsigelse er sikkert like gammel som forutsigelsen at solen 
vil staa op imorgen. Men man forlangte nøiagtigere besked. 
Man vilde vite: hvis jeg slipper stenen nu, hvor langt nedover 
vil den da være naadd efter et sekund, efter to sekunder, efter 
tre sekunder o. s. v. 
SpørsmaaLet er av nøiagtig samme natur som det astro¬ 
nomiske: efter hvor mange dage vil solen indta sin høieste 
stand paa himmelen, eller efter hvor mange aar og dage vil jeg 
se maanen passere forbi solskiven? Kun er der en umaadelig 
forskjel i de tidsrum som forutsigelsen gjælder og i dimen- 
sionerne paa de legemer, hvis sted man skal forutsi. Og her¬ 
med følger tillike en væsentlig forskjel i vort forhold til de to 
klasser av fænomener. Himmelfænomenerne kan vi kun 
iagtta og notere hvad der sker. Vi har intet middel til at 
gripe ind i deres gang. Men stenen kan jeg selv faa til at falde 
saa ofte jeg vil, og jeg kan forandre de betingelser, hvorunder 
den falder. Jeg kan, som man siger, eksperimentere. 
Det skulde dog ta tid inden man lær te at utnytte denne 
fordel. Endnu aartusener efterat man hadde fundet de første 
regler for at forutsi formørkelser hersket høist urigtige fore¬ 
stillinger om lovene for en stens fald. Selv Aristoteles’ 
skarpsindighet hadde ikke strukket til. Først i renaissance- 
tiden fandt G a 1 i 1 e i frem. Men herved var ogsaa et skridt 
av uoverskuelig rækkevidde tat. Derved at han var trængt 
tilbunds i dette enkle fænomen, hadde han lagt grunden til 
en hel ny videnskap, den man kalder mekanikken. Og denne 
videnskap er efter sit væsen en forutsigelsesvidenskap. Den 
gir princippet for at løse følgende opgave: naar man kjender 
de kræfter som frembringer en bevægelse, da at finde de be- 
vægede massers sted til en hvilkensomhelst tid; eller den om¬ 
vendte: naar man kjender massernes bevægelse, da at slutte 
tilbake til de kræfter som frembringer bevægelsen. 
De tilsyneladende væsensforskjellige undersøkelser om 
himmellegemernes bevægelse og om stenens fald hadde i 
aartusener gaat side om side uten gjensidig berøring. De 
hadde hver for sig, astronomien gjennem Kopernikus og 
K e p 1 e r, mekanikken gjennem G a 1 i 1 e i, naadd frem til en 
betydelig grad av fuldkommenhet. Da skulde det hænde at 
de under Newtons hænder kom til at krydses. Traditionen 
