343 
mulig overskud av luft, og det sker hovedsagelig ved at ana¬ 
lysere røkgaserne og regulere trækken derefter. 
Imidlertid nøier man sig ofte med at bestemme røkens 
indhold av kulsyre, hvilket dels kan gjøres ved fysiske 
metoder, som grunder sig paa kulsyrens større egenvegt i 
forhold til atmosfærisk luft, dels paa kemiske metoder, som 
beror paa at kulsyre let optages av sterk kalilut (alm. an¬ 
vendes et av 0 r s a t konstruert apparat, som findes i mange 
modifikationer). 
Hvis fyringen er saadan, at røkgasernes sammensætning 
er vekslende, er det nødvendig at utta en række, f. eks. 10 
analyseprøver med ca. 2 min. mellemrum. Man kan da f. eks. 
i fabrikker med fordel benytte sig av automatiske analyse- 
apparater (f. eks. »Ados« o. lign.), hvor analy ser esul taterne 
optegnes grafisk paa en registrertrommel, og man kan da ved 
spjeld regulere trækken til kulsyreindholdet i røkgaserne 
blir normalt. 
Forholdet mellem kulsyreindholdet i røken og det an¬ 
vendte luftoverskud vil fremgaa av følgende: Naar kulstof 
forbinder sig med surstof til C0 2 , vil der for hvert rumfang 
surstof dannes et likestort rumfang C0 2 , men naar kulstof 
ved utilstrækkelig surstof tilførsel omdannes til CO, saa vil 
der for hvert rumfang surstof dannes det dobbelte rumfang 
CO. Da nu luften indeholder 21 volumprocent surstof og 
79 volumprocent kvælstof, kan forbrændingsgaserne i gun¬ 
stigste tilfælde, d. v. s, naar kulstof forbrænder i den teoretisk 
nødvendige luftmængde, indeholde 21 % C0 2 , mens resten 
79 % er kvælstof. 
Da man i praksis ikke anvender rent kulstof, kan man 
ikke opnaa et saa høit indhold av C0 2 ; for almindelige sten- 
kul saaledes kun vel 18 %. Finder man saa at røken inde¬ 
holder f. eks. 9 % C0 2 , kan man derav slutte, at lufttilførselen 
har været det dobbelte av den teoretisk nødvendige; er C0 2 - 
indholdet 5 % har lufttilførselen været 3.6 ganger den teoretisk 
nødvendige, o. s. v. Ved kjelefyring viser erfaring, at man 
faar den mest økonomiske fyring ved et kulsyreindhold av 
12—14 % i røken, d. v. s. ved en lufttilførsel av ca. l 1 /^ av 
det teoretisk nødvendige, men i praksis finder man som nævnt 
