347 
jamte många for Spetsbergen och delvis afven for vetenskapen 
forut okånda arter, af hvilka två — Sphenopteris Nor- 
b e r g i i och Lepidostrobus Norbergii — sedermera 
uppkallats elter upptackaren. Det goda resultatet manade 
gifvetvis til fortsåttning, och med understod af samme vål- 
villige mecenat som forut fortsattes insamlingarna for Riks- 
museets rakning afven sommaren 1914, alltjåmt gifvande rik- 
liga skorder. 'Men 1915 voro isforhållandena utanfor Spets- 
bergens kuster så svåra, att Norberg som å ter var på våg dit 
for museets rakning, icke lyckades landstiga, och dårmed voro 
hans spetsbergsfårder afslutade. Norberg låmnade alltid 
utforliga redogorelser for fossilens geologiska forekomst, och 
hans bref innehålla dessutom en mångd geologiska iakttagel¬ 
ser af intresse samt afven sådana af botaniskt och zoologiski 
innehåll.« 
Av prof. Nathorsfs ovenstaaende uttalelser, som her 
er gjengit med professorens elskværdige tillatelse, vil det 
sees hvor høit han satte Norberg som geologisk iagttager og 
samler. »En sannskyldig naturforskare af Guds nåde« kalder 
han ham. 
Hvad Norberg naadde at publicere i sit eget navn er ikke 
meget. Det vigtigste er en avhandling i Tromsø museums 
aarshefter, offentliggjort iaar, »0m Spitsbergens kolonisation 
i ældre tider«, hvori han gjør rede for sine iagttagelser over 
ruiner av gamle bygninger ved Isfjorden og Bellsund. I »Na¬ 
turenes aprilhefte for iaar har han meddelt en interessant 
notis om »Hvalben paa toppen av høie fjeld i Finmarken«. 
Ingen som har truffet sammen med Norberg kan ha und- 
gaat at motta et sterkt indtryk av hans personlighet. Han 
hadde saa meget at fortælle om sine iagttagelser og slutnin¬ 
ger, og der kom da en egen glød over hans livlige, energiske 
skikkelse. Altid var han færdig til at tilby sin tjeneste, og 
litet fordret han for sig selv. Hvad der var ham magtpaa- 
liggende var ønsket om at kunne utrette noget for viden- 
skapen, ikke tanken paa egen fordel. »Denne indre drift til 
naturforskning er mig medfødt«, skrev han selv engang i et 
brev til prof. Nathorst. Han fulgte den saa langt hans kræfter 
rak, trods sygdom og mange slags motgang, og uagtet han var 
nødt til at føre en stadig kamp for det daglige utkomme. 
