31 
Jordspisning i Vestafrika. Baade i tropisk Amerika og Afrika 
er det en utbredt skik blandt de indfødte at spise jord. Denne 
eiendommelige skik er nylig blit nøiere studert i fransk Sudan 
av Henry Hubert, som redegjør for denne sin undersøkelse i 
„ Bulletin du Comité de FAfrique frangaise“, mars 1911. Av 
stor interesse ved denne eiendommelige skik er den systematiske 
maate hvorpaa jorden indsamles, og likeledes det at jordspis- 
ningen foregaar i en egn som er godt opdyrket, og hvor der er 
rikelig med føde. Diekuy er cemtralstedet for jordspisningen; 
det ligger syd for Øvre Senegal og Nigerkolonien og ikke langt 
fra Elfenbens- og Guldkysten, hvor jordspisning er almindelig 
utbredt. Den jord som almindelig spises, er en ler art, som 
findes indleiret mellem sand og grus i lag av varierende tyk¬ 
kelse. Nær landsbyen har et av disse lag trængt sig frem i 
dagen, hvor det danner en liten isolert haug, som er indtil 
20 meter høi. Foruten som næring bruker kvinderne ogsaa 
leret til at indgnide sine fingre med, naar de skal spinde; ler ert 
er nemlig glat og slibrig. Det ler som ligger helt oppe i dagen, 
falder ikke saa godt i de indfødtes smak som det i de dypere 
lag. De graver sig derfor gallerier ind i lerbakken for at faa 
tak i ler av bedre kvalitet. Gallerierne er bygget paa 'en saa 
primitiv og daarlig maate, at de ofte styrter sammen, hvad der 
ikke sjelden koster menneskeliv. Styrter lerbakken ned over 
en mand, blir der ikke gjort forsøk paa at redde ham;; ti det 
er en tro at der aarlig maa bli dræpt et menneske som offer 
til grubens guddom. Leret blir ikke alene fortæret av stedets 
befolkning, men der utføres ogsaa meget av det indtil ca. 30 kilo¬ 
meter fra Diekuy. Det er store mængder ler som kan bli spist; 
inden de mere velstaaemdei klasser kan en mand i løpet av en 
dag fortære indtil 3.5 kilo ler. Skikken at spise ler er vidt 
utbredt i Sudan. Undertiden er det blot kvinderne som er 
forfaldne hertil, men ogsaa mændene kan finde smak deri. 
(„Scottish geographical Magazine“). 
Nyt Neanderthalskelet i Frankrike. Paa det forhistoriske 
bosted ved La Quina i departementet Charente har professor 
Henri Martin efter syv aars fortsatte metodiske utgravninger, 
nu den 18de septbr. f. a. gjort et fund av den aller største in¬ 
teresse, nemlig et skeiet fra istiden. I sidste hefte av med- 
delelserne fra det franske videnskapsakademi finder vi professor 
Martins egen meddelelse om fundet. 
Det arkeologiske lag som skelettet laa i er en grønlig ler- 
sand som svarer til et ældre leie for elven Voultron. Skelettet 
laa 0.80' m. dypt i sandet, og der var ikke nogen tegn paa at 
det var begravet; dets beliggenhet og stilling antyder snarere 
at det er et lik som er kastet ut i elven fra fjeldskrænten oven¬ 
for og er blit liggende, eller at det er kommet drivende med 
