45 
favoriserer foranderlighet i almindelighet, men ogsaa næsten 
absolut foreskriver typen. 
Perioder mellem et og to hundrede dage maa efter defini- 
tionen kaldes lange, men de er, merkelig nok, sjeldne. De fleste 
langperiodiske har nemlig en periode paa mellem 200 og 450 
dage. Av nedenstaaende oversigt over fordelingen med hensyn 
til periodens længde vil man forresten se, at over en fjerde¬ 
part av de langperiodiske stjerner grupperer sig om en emaarig 
periode. 
Fra 
Periode. 
30 —- 90 dage . 
Antal stjerner. 
. 10 
» 
90—150 
„ ... ... 
... .. 17 
150—210 
» . 
. 35 
n 
210'—270 
» . 
. 67 
n 
270—330 
» . 
. 74 
» 
330 1 —390 
... ... 
. 88 
n 
390—450 
» . 
. 32 
n 
450 1 —510 
n . 
... .. 11 
Da Bayer i 1603 paa sit stjernekart betegnet en stjerne i 
Hvalfisken med det græske bokstav o (omikron), hadde han 
ingen anelse om, at den var identisk med en formodet „Nova a , 
som 7 aar i forveien var forsvundet, efter at den hadde blusset 
op til 2den størrelse. Dens opdagelse var gjort av David 
Fabricius fra Øst-Friesland den 13de august 1596; men endda 
han saa stjernen igjen den 15de februar 1609, overlot han til 
Holwarda, en hollandsk professor i filosofi, at bestemme dens 
karakter som foranderlig stjerne. Dens periode blev senere av 
Boulliau fastsat til 333 dage. Navnet Mira (den vidunderligei), 
som Hevelius gav den, minder træffende om den forbauselse, 
som stjernens periodiske foranderlighet vakte. 
Fænomenet er overraskende og vilde være utrolig, dersom 
det ikke var saa sikkert fastslaat. Med omtrent 11 maaneders 
mellemrum tiltar dens lys i fire maaneder fra under 9de til 
omtrent 3dje størrelse, saa, efter en pause paa to-tre uker, 
daler den igjen i noget over seks maaneder ned til sit minimale 
mvaa. Hverken dens maksima eller minima er bundet til nogen 
bestemt lysstyrke, men er underkastet betydelige variationer. 
Efter Herschels observationer opnaadde stjernen under et 
maksimum omkring 6te november 1779 saaledes næsten Alde- 
