74 
Vi kan skille mellem to slags dobbeltstjerner, nemlig de 
synlige (visuelle), d. e. de som er saapas langt fjernet fra 
hinanden, at de kan sees som to i større kikkerter, og de 
s p e k t r o s k o p i s k e, som staar saa tæt sammen, at deres 
dobbeltnatur kun kan opdages ved hjælp av spektroskopet. I 
begge tilfælder er de to komponenter, hvorav et stjernepar be- 
staar, fysisk forbundne, saa de bevæger sig om hinanden efter 
gravitationems love. Denne bevægelse er hos de visuelle dob¬ 
beltstjerner meget langsom, saa de oftest behøver flere decennier, 
ja ofte endog aarhundreder til et omløp. De spektroskopiske 
derimot har en omløpstid paa nogen faa dage eller endog timer. 
Deres omgaaende bevægelse gjør sig merkbar i deres spektra, 
idet de mørke linjer snart forskyves til en kant, snart til en 
anden, efter som stjernerne fjerner eller nærmer sig. Jeg kan 
ikke her gaa nærmere ind paa dette. 
I stjernebilledet Perseus (se kart 1) findes en stjerne, [3 (beta), 
Perser eller Algol, som gjennem lange tider har været kjendt 
for sin merkværdige lysveksling. Først i 1782 opdaget Good- 
ricke, at disse forandringer gjentok sig regelmæssig med om¬ 
trent 69 timers mellemrum. Det karakteristiske' ved denne 
stjerne er, at den under næsten hele perioden straaler med kon¬ 
stant lysstyrke og kun i nogen faa timer undergaar en for¬ 
andring. Den e-r i normal tilstand av 2d!ein størrelse; men plud- 
selig begynder dens lys at avta, og i løpet a.v omtrent 5> timer 
mister den 3 / 5 av sit lys, dvæler et godt kvarter i dypeste mini¬ 
mum, for saa atter i de næste 5 timer at hæve sig til sin nor¬ 
male glans. Kurven er paa begge sider av det dypeste mini¬ 
mum symmetrisk, og det ene minimum følger det andet saa 
regelmæssig, at de med stor nøiagtigheit kan utregnes paa for- 
haand. 
Det laa meget nær at søke forklaringen av dette fænomen 
i en slags stjerneformørkelse foraarsaket av et relativ mørkt 
himmellegeme. Man maatte da tænke. sig, at Algol bestod av 
to kloder, som kredset omkring hinanden i et plan, som gik 
gjennem jorden, saa den mørke ledsager for hver omgang kom 
til at gaa ret foran den lyse hovedstjerne og saaledes fremkalde 
en formørkelse. Denne formodning fremsatte Goodericke alle¬ 
rede i 1783; men først hundred aar senere lykkedes det de 
tyske astronomer V o g e 1 og Scheiner med fuld sikkerhet 
