78 
minimum indtrøåffer ikke, som man skulde vente, samtidig med 
dennes konjunktioner med hovedstjernen og kan saaledes ikke 
være noget formørkelsesfænomen. Tro ds dette er man nødt til 
at anta, at variationen paa en eller anden mante- er en følge av 
den mørke ledsagers bevægelse. 
No gen Geminider gjennemgaar et dobbelt minimum. 
Denne slags variation er bedst repræsentert ved p (beta) Lyrae, 
hvis ly skurve er fremstillet i fig. 12. Dens foranderlighet er 
opdaget av Goodricke i 1784, men blev først indgaaende under¬ 
søkt av Argelander 1844. [3 Lyrae er en spektroskopisk dobbelt- 
stj erne, men de komplicerte forandringer i spektret vanskelig¬ 
gjør maalinger av deres bevægelser. D'et foreliggende materiale 
utelukker dog ikke, at stjernens eiendommelige variation skyldes 
avvekslende formørkelse av de to komponenter, og der skulde 
derfor ingen væseusforskjel være mellem stjerner av p Lyrae- 
typen og algolstjerner. Skillet turde ligge i komponentenes 
forskjellige indbyrdøs avstand. Det er nemlig klart, at jo 
mindre denne er, jo kortere vil den konstante lysperiode vare, 
og ligger komponentene klods indpaa binanden, vil ingen stil- 
stand indtræde, og variationen saaledes foregaa uavbrudt. Er 
videre komponentene like lyssterke, vil ogsaa de sukcessive 
minima være like (som ved 'C Geminorum), medens derimot naar 
den enes lys er mere intens end den andens, andethvert minimum 
vil bli dypere end de mellemliggende. Sandsynligvis er 
p Lyrae og de faa srjerner av samme type dobbeltsoler, hvis kom¬ 
ponenter ligger hinanden meget nær eller endog berører hin- 
anden. 
