Gjøken (Cuculus canorus Lin.). 
Av 0. J. Lie-Pettersen. 
Mai betegner i vor nordisk© natur em overgang fra det 
omskiftelig© første foraar med sin nattefrost og sine haglskurer 
til den mere stabile del av vaaren. Løvtrærnes knopper aapner 
sig, birken faar sit fine grønne bladløv og hæggen springer 
ut; violerne lyser festlig blaa i sko gb akkerne, og det dufter 
gro over de saftige grønn© marker. Det er som om man for¬ 
nemmer et brus av gjærende kraft overalt hvor man færdes i 
dem fri, friske natur. 
Og i tusener og atter tusener kommer de vandrende, alle 
de kjære smaa fuglegjester. Over land og hav har deres. vinger 
baaret dem, hundreder av mil har de vandret for at naa hit 
op tii Nordens lys© skoger, hvor deres øin© første gang saa solen 
meliem det friske, grønne løv. 
Nu klinger løvsangerens bløte; jodlen, mellem de sprættemde 
birk er, maaltrosten sitter høit i sin grantop, og mellem de 
grønnende grener smutter graatrostene, skvatrende, ivrig be- 
skjæftiget med at gjøre sine simple straareder istand, mens 
bogfinkens sterke slag og rødstrupens sølvklare trille forener 
sig med piplerkernes lyse sols,anger til en festlig jubelhymne. 
Hvor det er herlig at høre dem igjen, alle de glade, sollyse* 
sanger! Og hvilken nydelse det dog er at betragte det travle, 
muntre liv, disse naturens glade barn utfolder ! 
For hver dag som gaar grønnes skogen mere og mere, 
græsset skyter kraftig frem, og luften fyldes med summende 
insekter. 
Da klinger en dag gjøkens kjendte „Ku !-Ku!“ i lierne, 
og dermed vet alle, at der er kommen rigtig fart i tingene, at 
sommeren er i anmarsch; ti gjøken er dens sikre forløper, dens 
glade herold, som med kraftig røst forkynder dens glade bud¬ 
skap for alt det som lever i dal og paa fjeld. 
Naturen 1912. 
9 
