132 
den den fremskudte pla,ss i folkedigtningem og i literaturen, som 
den tildels endnu besidder. Da de fl esle av disse historier 
imidlertid nn nærmest har kuriositetens interesse, skal jeg ikke 
her gi mig nærmere av med at efterspore deres aarsaker eller 
oprindelse, men saavidt mulig nøkternt meddele de vigtigste 
træk av gjøkens biologi. 
Som fremtrædende karaktereiendommeligheter nævnes ofte 
dens rastløse, urolige væsen, dens vilde, næstem voldsomme 
naturel, og dens skyhet og mistænksomhet i sit forhold til men¬ 
nesket, og dette er vistnok i almindelighet rigtig. 
Hvad nu specielt dens rastløshet angaar, saa vet sikkert 
enhver der overhovedet har git sig det mindste av med at iagtta 
deinne fugl, at gjøken er den uroligste av alle vore trækfugler, 
ja at den saagodtsom er i bevægelse døgnet rundt. Den som 
i de lyse sommernætter har færdes en del omkring ute i naturen 
vil sikkert medgi, at det netop er gjøkens galen og akerriksens 
snurrende lokkeskrik som mere end alle andre naturlyd gir 
den nordiske midsommernat dens mest karakteristiske steni- 
ningspræg. 
Mens vi vader i det dugvaate græs en lys herlig midsommer¬ 
nat, lyder hannernes „kukkem“ rundt om os, fjernt og nær, 
og vi hører hunner nes klirrende svar fra de tætte løvtykminger. 
Er vi rigtig opmerksom, vil vi ogsaa let faa øie paa hannerne, 
som med sin let kjendelige rovfugleflugt glider henover træ- 
toppene, eller med rappe vingeslag kaster sig ind mellem trærnes 
kroner eller i en tæt busk, hvor en hun holder sig skjult. 
Men forsøker vi at nærme os for at ta dem, nøiere i øien- 
syn, blir vi oftest skuffet. Længe før vi er naadd derhen, hvor 
vi ventet at finde dem, er de allerede smuttet bort; ti gjøken 
har i almindelighet em indgrodd mistanke til menneskets bevæ- 
gelser, og dens urolige natur tillater den sjelden at dvæle længe 
paa et enkelt stéd. 
At den dog under omstændigheter ogsaa kan vænne sig til 
menneskets daglige selskap’, ja endog likefrem kan bli en have- 
fugl, der uten sky lar sig se og høre paa gjerdestolper og hus¬ 
tak, beviser blandt andet en meddelelse av J. Z. Kielland i 
nærværende tidsskrifts mårshefte for 1910' 1 ) . Men det bør her 
x ) Det samme forhold er forresten forlængst kjendt fra Danmark og 
omtales allerede av Kjærbølling i hans bok „Skandinaviens fngle“. 
