191 
i begge tilfælder dem bekj endte biskop J. E, Gunnerus i 
Trondhjem, om han end 1 ikke efter videnskabelige regler kan 
tilkj endes prioriteten. 
Konservator Ove Dahl har i „Det kongelig© norsk© videm- 
skapers selskaps skrifter “ i Trondhjem offentliggj ort et utdrag 
av biskop Gunnerus ; brevveksling. Blamdit brevene findes et 
til Linné, datert 18. jan. 1769, hvori Gunnerus skriver : „En 
Tetrao hybridusi har' jeg i dette øieblik faaet fra hr. Hjort 
paa Røros, sornl til deelsi har forandret farven ligesom ryperne 
om vinteren; er fanget blamdt ryper, af en aarfugls og eii en 
tødders størrelse, ellers lignende meget rackelhanen in Actis 
Stork. Jeg meiner sickert at den er en spe eies hybrid a 
af T 1 ei t r a o t e t r i x m ai s og Lagopus f emin a“ . 
Det er utvilsomt at den her omtalte fugl er en rypeorre i 
vinterdragt. Av ikke lnindst interesse er imidlertid den sidste 
passus i brevet, at fuglen skulde være avkom av aarhane og 
rypehun. Professor Nilsson, den første som gav en mere ut¬ 
tømmende beskrivelse av rypeorren, forfægter nemlig i 1817 
samme teori, som ogsaa har været hævdet av senere svenske 
ornithologer. Sogneprest Sommerfelt, en søn av amtmanden, 
beskriver i 1823 en rypeorre fra Toten. I motsætning til Gun¬ 
nerus og Nilsson meint© han at fuglen ler en „affødning av aar- 
hønen og rypehannen“. Spørsmaalet om rypeorrens herkomst 
tar professor Collett i 1872 op til indgaaendle drøftning. Han 
kom til samme resultat som Sommerfelt, hvad der som tid¬ 
ligere nævnt i „Naturem“ (1904, pag. 30 ! 9) for nogen aar siden 
blev bekræftet. Deti lyktes nemlig profeissor Lbnnberg' a.t. er- 
hverve til det naturhistoriske museum i Gøteborg to rypeiorrer, 
om hvilke nield sikkerhet vites at de tilhørte samme kuld bastar¬ 
der og at moren til kuldet var en aarhøne. J. G. 
Kajakkens utbredelSG, „The geographical Jourrial a for april 
1912 indeholder endel interessante oplysninger av Mr. David 
MacRiitchie om utbredelsen av kajakken, eskimoernes lange, 
smale skind-kano. Overalt er kajak-typen knyttet til denne 
folkerase. Fra Øst-Grønland håves i de dansk© ekspeditioners 
meddelelser nøiagtige oplysninger. I Angmagsalik-distrikteit, 
mellern 65° og 66° N. B. fandtes kajakker bestemte; for kvin der, 
skjønt disse næsten al tid bruker den store aapne umiak. I det 
attende aarhunidtede pleiet eskimo erne fra St. L awrenc eky sten 
at reise over til Newfoundland; og dr. Packard citerer i sin 
bok „Labradorkysten a (1891) Cartwrights beretning om, at han 
saa en eskimo forfølge en „pingvin a (o: geirfugl) i nærheten 
av Fogo-øen, Newfoundland, søndenfor 50°. Dette er kajakkens 
sydligste grænse i nyere tid, skjønt nordmændene i det ©Heft© 
aarhundrede fandt denne farkost endnu sydligere. 
Ifølge Packard har Labrador-ka jakkene spiler av træ, 
mens de fra Grønland har spiler av ben. Imidlertid vet vi, 
