202 
Alle geologer er enige om at temperaturen i Europa under 
den saakaldte istid ikke har holdt sig konstant, men at der har 
vekslet koldere og varmere perioder, og at den nordlige halv- 
kules indlandsis som følge derav snart har hat en større, snart 
en mindre utbredelse, ja de fleste glacialgeologer mener at man 
istedet for at ^ale om én istid, maa adskille flere (antagelig 
mindst fire) saadanne av forskjellig varighet og skilt fra hin- 
anden ved „interglacialtider a , hvis temperatur til dels laa, over 
nu tidens. Istidens samlede længde anslaas til mellem 1 J 2 og 
1 million aar. 
Under temperatursynkningen i diluviums første del for- 
svandt flere av den ældre, for et varmere klima avpassede faunas 
r epræ sen tanter, som elefanten (elephas antiquus), det lille næs- 
horn (rhinoceros Mercki), flodhesten og flere andre større patte- 
dyrformer fra Mellemeuropa og erstattedes av mere landhaarete 
former, som bedre taaltie den lave temperatur. De mest karak¬ 
teristiske repræsentanter for denne Europas semdiluviale patte- 
dyrfauna er mammuten, det uldhaarede næshorn, moskusoksen 
og renen. Dennei arktiske fauna bredte sig under Nordeuropas 
nedisning utover de isfrie dele av Mellem- og Sydeuropa og 
trængte helt frem til Middelhavets kyster, for senere under 
temperaturstigningen i den postglaciale tid eller alluvium,, 
som denne ofte kaldes, atter at trække sig nordover til den cir- 
kumpolare sone, hvor dens repræsentanter endnu lever eller 
levet for aartusener tilbake (mammuten). 
Som ovenfor nævnt, maa Spymenneskenes levetid lægges 
til istidens sidste halvdel, da den gamle pliocæne fauna i 
Mellemeuropa var erstattet av mere haardføre former. Som vi 
senere skal se, har vi ogsaa i flere andre fund av fossile men- 
neskeknokler sikre beviser for at mennesket var utbredt over 
Mellem- og Sydeuropa under istiden. Det er dog ikke bare 
knokkelfunderne som fortæller os herom. Paa talrike steder i 
Frankrike, Spanien, Portugal, Belgien, Tyskland, Østerrike, 
Italien og England har man fundet tydelige spor elter diluvial- 
mennesket i dets k u 11 u r f r e m b r i n g e 1 s e r : verktøi, vaa- 
ben, smykker og kunstgjenstande. Længst tilbake i tiden er det 
det primitive verktøi, forarbeidet av grovt tilhugne stener, for¬ 
nemmelig flintestener, som endnu danner det eneste bevis for 
maalbevisste, intelligente væseners tilværelse først fra den sen- 
