206 
(Batavia 1894). Det bestaar av et skalletak, det venstre laarben 
samt den tredje av venstre sides øvre egte kindtænder. Disse 
dele blev hverken fundet paa nøiagtig samme sted eller til 
samme tid. Kindtandem fandtes i september, kalotten i oktober 
1891, xaarbenet først i august 1892. Hertil kom saa senere 
endnu to andre tænder siamt et stykke av underkjæven, som 
endnu ikke er nøiagtig beskrevet. Den første tand og kalotten 
laa 1 m. fjernet fra hinanden, laarbenet fandtes 15 m. fra disse 
stykker. De øvrige, senere tilkomne deles leie er endnu ikke 
angit. 
Samtlige dele fandtes i nøiagtig samme lag. Dette bestod 
av vulkansk materiale, som stammer fra en i nærheten liggende, 
nu næsten utslukt vulkan (Lawu-Kukusan) og som a,v våndet 
maa være ført avsted fra sit oprindelige avs ætnings,sted. Derved 
forklares fossilernes spredning. De forskjellige knokkeldele 
viser nøiagtig samme fossilationstilstand. Den tvil som, til at 
begynde med fra forskjellig hold blev reist likeoverfor deres 
samhørighet,, kan derfor efter alle sakkyndiges mening anses 
som grundløs. Hadde denne tvil imidlertid været begrundet, 
sa,a vilde det, som Klaatsch har fremholdt, kun ha betydd 
at man her hadde resterne av to individer av samme art, for sig 
og ikke bare ett; zoologisk hører nemlig de forskjellige stykker 
u tvil s o m t s ammen. 
For den ikke sakkyndige vil det kunne synes betænkelig av 
et saa ufuldstændig fund som dette at trække saa vidtgaaende 
slutninger som D u b o i s gjorde. En nøiere betragtning av de 
fundne knokkeldeles forhold vil imidlertid vise at kjernepunktet 
i D 1 u b o i s’ slutninger kan staa for enhver saklig kritik. 
Pithecantropuskalotten viser (sml. fig. 7) paa mange punkter 
stor likhet med Neandertalkalotten. Den er meget lang (doli- 
kokefal med en indeks = 70). Pandebenet er sterkt bakover- 
vikende, ogsaa bakhodebenet lavt hvælvet, øienbrynsbuerne er 
overordentlig fremtrædende, endnu mere sammenhængende end 
paa Neandertalkalotten. Samtidig er dens profilkurve (se ne¬ 
denfor) betydelig lavere end baade Neandertal- og Spykalotter- 
nes og ligner mere en enormt forstørret gibbon- eller chimpans- 
skalles. Derimot mangler den igjen de for apeskallerne saa 
karakteristiske benkammer, som tjener til utspring for de hos 
disse dyr mægtig utviklede tyggemuskler. 
