208 
dette vel ogsaa mindre paa grundlag av laarbenets egne form- 
forhold, end ut fra den opfatning at en utvikling av hjerne- 
kassen som den Pithecanthropuskalotten vidner om, neppe kan 
tænkes .erh vervet før forlemmernes fuldstændige frigjørelse fra 
lokomotionens tjeneste, likesom ogsaa en saa sterk utvikling av 
bakhodep artiet av statiske hensyn vanskelig vil kunne tænkes 
forenet med en anden stilling av hodet end den vi fin der hos de 
opreist gaaende mennesker — en følgeslutning som utvilsomt 
har meget for sig, men som dog neppe er uangripelig. 
Trinilfundet og D u b o i s ’ tydning av det fremkaldte, som 
rimelig kunde være, den største opsigf og den livligste diskussion 
inden antropologernes, zoologernes og palæontologernes rækker. 
Mens nogen forskere, som Yirchow, Waldeyer og 
Koll mann, mente at knoklerne hadde 1 tilhørt en særlig høit 
staaende ape, fremholdt flere 1 andre fremtrædemde antropo¬ 
loger, som Turner, Cunningham, Keith, Ranke, 
Topinard o. fl. a., som sin opfatning, at de maatte stamme fra 
en meget lavtstaaende menneskeform. En tredje gruppe, blandt 
hvis mest fremtrædende repræsentanter den kj endte franske an¬ 
tropolog Manouvrier og tyskeren Schwalbe kan nævnes, 
sluttet sig derimot, til det av D u b o i s hævdede standpunkt, 
at Pithecanthropus repræsenterte en overgangsform. 
Som vi ved en nøiere betragtning let vil se, adskiller disse 
forskjellige opfatninger sig i grunden ikke væsentlig fra hin- 
anden. Enten man anser Pithecanthropus for en særlig høit 
staaende ape, hvad hjernens utvikling angaar betydelig høiere 
staaende end alle nulevende former, eller man betragter den 
som en overmaade primitiv menneskeform, mere lavtstaaende 
end alle kj endte nulevende og utdøde former, eller man endelig 
opfatter den som en intermediær form, saa synes dog dette i 
realiteten at maatte komme noget nær ut paa det samme. I 
vore dages Pithecanthropus-diskussion er ogsaa dette spørsmaal 
trængt i bakgrunden av det langt vigtigere spørsmaal, om Pithec¬ 
anthropus, saaledes som D u b o i s mente, skal betragtes som 
et led i menneskeslegtens utviklingshistorie, eller om denne form 
alene er at opfatte som et endeskud fra den fælles store stamme, 
hvorfra mennesket og de nulevende menneskelignende aper maa 
opfatte® som andre endeskud. Paa dette punkt har. meningerne 
været og er fremdeles motstridende. 
