212 
talværdier, indførte Schwalbe en række ny© maale- 
metoder i antropologien. 
For at ha et fast, fælles utgangspunkt under sammenlignin¬ 
gen mellern forskjellige kraniers hvælvning, deres saakaldte pro- 
filkurver, har man i antropologien anvendt flere forskjellige, vil- 
kaarlig valgte orienteringslinjer eller -planer. Den mest benyt¬ 
tede av disse er den saakaldte „tyske horisontal" . Et kranium 
sies at være indstillet i denne, naar nedre rand av øienhulen er 
Fig. 9. Profilkurver av Neandertalskallen (den optrukne linje) og av 
moderne europæer (den punkterte linje), orientert i forhold til glabella- 
inionlinjen (gi). 
b. bregma, g. glabella, i. inion, 1. lambda, kb. kolothøide (efter Schwalbe). 
bragt til at falde i samme horisontalplan som øvre rand av de to 
ytre øreaapninger. I stedet for denne horisontal, som er uan- 
vendelig naar det gjælder saa ufuldstændig bevarte kranier som 
Pithecanthropus- og Neandertalskallen, indførte Schwalbe 
den saakaldte glabella-inionlinje, d. v. s. en linje, 
som trækkes mellern glabella (det flate parti av pandebemet som 
ligger over næseroten) og inion (bakhodebenets nakkefremispring 
eller „tyveknuten"). Orienterer man profilkurvene av flere 
kranier saaledes at denne linje danner en horisontal, saa vil 
man let kunne anstille en sammenligning mellern- deres forskjel¬ 
lige høide, krumning o. s. v. (sml. fig. 9). Trækker man fra 
kalottens høieste punkt en perpendikulær paa glabella-inion- 
