217 
Saavel efter kraniets grundform som de ovenfor omtalte 
specialkarakterer indtar h. neandertaliensis ©n infermediær stil¬ 
ling mellom Pithecanthropus og h. recens, og Schwalbe 
mener derfor at vægtige grunder taler for rigtighetem av en 
genealogisk række: 1. Pithecanthropus, 2. h. neandertaliensis, 
3. h. recens. Hvorvidt disse former danner en direkte linje, 
som antydet i nedenstaaende skema 1, eller Pithecanthropus og 
h. neandertaliensis, begge eller den ene av dem, er at opfatte 
som sideskud fra den direkte linje som fører til h. recens (sml. 
skema 2—5), lar Schwalbe staa uavgjort som spørsmaal av 
Xr 
X 
X. 
> 1 
tyt. ■vJLCKSVX^dåAXyoJL 
Mt. 
■jyv^dÅsOLoÅ, 
SMaJ-cs*, -wtA/t . 
t $C vu.ccwc)Aal.aX 
C< 
1 2 3 4 5 
Skematisk fremstilling av forskjellige tænkbare former for slegtskaps- 
forholdet mellem Pithecanthropus, homo neandertaliensis og h. recens. 
mere underordnet betydning, som først vil kunne løses paa 
grundlag av et rikere palæontologisk materiale end det vi for 
tiden raader over. 
Hvad Pithecanthropus , forhold til de recente antropoider 
angaar, saa mener Schwalbe at deres fælles utspring sand- 
synligvis er at søke i den fra Miocæn kj endte Dryopithecus. 
Som vi har set, bygger Schwalbe sin opstilling av homo 
neandertaliensis som egen art paa kraniets karakterer. 
Klaatsch, som har underkastet Neandertal- og Spyfundenes 
ekstremitetsknokler en tilsvarende indgaaende formanalyse, kom¬ 
mer forsaavidt til samme resultat som Schwalbe, som han 
ogsaa mener hos disse knokler at kunne paavise bestemte sær- 
k ar akter er som typisk skiller dem fra de tilsvarende knokler hos 
de recente europæere og disses sandsynlige stamfædre fra 
diluvialtiden. Ja, Klaatsch mener endog at disse oste- 
ologiske forskjelligheter er av em saa gjennemgripende natur, 
at de alen© kan forklares ved antagelsen av en helt forskjellig 
utviklingshistorie av disse to menneskeformer. Før vi gaar 
