218 
nærmere ind paa enkeltheterne i denne K 1 a a t s c h s ’ s opfat- 
ning og paa hans bevisførelse, vil vi imidlertid kaste et blik 
paa de vigtigste andre fund av fossile menneskeknokler fra 
diluvial tiden. 
Krapinafundet. En værdifuld forøkelse av vort 
kj endskap til diluvial tidens mennesker danner det fund som i 
aareme 1899—1903 blev gjort ved utgravningen av en klippe- 
hule ved landsbyen Krapina i Kroatien, og som er blit nøiere 
beskrevet av Agramer-antropologen Gorj anovic-Kram- 
berger (1901—06). 
Ved Krapina har* den lille elv Krapinica i længst svundne 
tider undermineret de steile sandstensklipper som oprindelig 
dannet dens bredder. Eftersom elven imidlertid senere skar 
sig dypere og dypere ned i fj eldet, forandret den sit løp, slik at 
den gamle grottelignende utbuling blev tørlagt og nu ligger 
25 m. over vandlinjen. I mellemtiden blev denne hule ved for¬ 
vitring av det overhængende fjeld utfyldt med sandet jord, som 
lagde sig lag paa lag over hulens bund, som bestod av rulle- 
stener og flodsand fra den tid elven hadde sit løp gjennem den. 
I aaret 1895 blev der tilfældigvis i denne hule fundet dyre- 
knokler, som Kramberger straks erkjendte som; rester efter 
flodhest og urokse, og dette gav saa støtet til hulens systematiske 
utgravning. 
Av de dyreknokler som fandtes i hulen, kan sluttes at dens 
utfyldning har fundet sted i løpet av diluvialtiden. De talrike 
rester av hulebjørn (over 1000' knokkelfragmenter) i det øverste 
lag viser ogsaa med sikkerhet at utfyldningen har været tilende- 
bragt inden istidens avslutning. 
Kramberger deler hulens jordmasse i 9 over hinanden 
liggende lag. Av disse har det tredje, regnet nedenfra, som med 
sikkerhet kan henføres til diluvialtidens første halvdel, sandsyn- 
ligvis til den store (anden) interglacialtid, den største interesse. 
Det indeholdt nemlig et av steinblokker dannet ildsted, hvori 
der blandt aske og kulstykker laa talrike skarpkantede sten- 
splinter og en stor mængde sønderbrutte og delvis forbrændte 
knokler, som næsten udelukkende viste sig at være menneske¬ 
knokler. En nøiere undersøkelse av disse lærte at de skrev sig 
