231 
For øieblikket er døt egentlig bare to fossilfund som kom¬ 
mer i betragtning, naar vi vil forsøke, paa at følge menneske- 
slegtens utviklingshistorie tilbake i den før istiden liggende del 
av vor jords historie, altsaa ind i tertiært i den. Det. første av 
disse, Pithecanthropusfundet, har vi tidligere lært at kjende, 
og vi har ogsaa set at vægtige grunder taler til støtte for den 
opfatning, at Neandertalmennesket kan ha utviklet sig fra 
Pithecanthropus eller fra. en form som stod denne nær. 
Det andet fund, som i betydning og interesse ikke gir det 
første meget etter, blev gjort i slutten av 1907 utenfor Heidel¬ 
berg i den saakaldtø Maurer-sand, og bestaar av en under- 
Fig. 20. Heidelberger-underkjæven, set fra siden (efter en gibsavstøpning). 
k j æ v e. Heidelbergantropologen Schotensack har levert 
en indgaaende beskrivelse av denne kjæve (1908). 
Den geologiske formation hvori den fandtes hører til en 
av de i alle henseender bedst undersøkte i Mellemeuropa, og 
det lag hvori kjæven laa. sammen med knokler av elephas an- 
tiquus og rhinoceros etruscus kan derfor med sikkerhet hen¬ 
føres til diluvialtidens aller ældste del. Heidelbergkjæven har 
saaledes en høiere alder end samtlige de rester av Neandertal- 
racen som ovenfor er omtalt, og overgaaøs i denne henseende 
alene av Pithecanthropusknoklerne. 
Ved betragtning av denne merkværdige kjæve falder straks 
dens massivitet, dens plumpe form i øiet. Ved sin brede, korte 
opadlstigende gren med diet grunde indsnit og det butte krone- 
fremspring, ved sin fuldstændige mangel paa ethvert hakefrem- 
