234 
et sideskud fra den utviklingslinje som fører til homo reeens 
(sml. skemaerne side 217), et sideskud, som i fremtrædende grad 
har bevart den oprindelige fælles stamforms primitive karak¬ 
terer. Til støtte for denne opfatning fremholder Schwalbe 
at Neandertalmennesket er den ældste menneskeform vi kjender) 
først fra diluviaitidens senere del finder vi fossile rester efter 
mennesker som i skeletbygning slutter sig nær til de recemte 
menneskeracer og som derfor naturlig maa opfatteis som disses 
ældste repræsentanter eller nærmeste stamfædre. Disse to 
former er forbundet med hinanden ved overgangsformer. 
Likeoverfor denne opfatning av hele menneskeslegtens ut¬ 
vikling fra samme stamform, dens monofyl etiske’ oprin- 
delse, staur en anden, hvis ivrigste forkjæmper i vore dage er 
Br esl au er antropologen K1 aatsch. 
Som allerede før (side 217) nævnt, finder K 1 aatsch sær 
lig i bygningen av lemmernes skeiet en saa dyptgaaende for- 
skjellighet mellem homio neandertaliensis og homo reeens, at 
han anser en fælles avstamning av disse former for udeilukket. 
Likeoverfor den tidligere almindelig utbredte antagelse av en 
monofyletisk oprindelse av menneskes!egten forfægter han derfor 
dens p o 1 y f y 1 e t i s k e avstamning, dens utvikling fra 
skilte urformer. 
F'ør vi gaar nøiere ind paa disse forskjellige opfatninger, 
vil det imidlertid være nødvendig for os at kaste et blik paa 
en lække fund av fossile menneskeknokler, som stammer fra 
diluviaitidens senere del og som ikke kan henføres til Neandertal- 
racen, men som enten tilhører Schwalbes homo reeens eller 
overgangsformer mellem homo reeens og homo neandertaliensis. 
Disse ældste repræsentanter for homo reeens sammenfattes 
almindelig under betegnelsen Cro-Magnonracen efter det 
bekjendte findested Cro-Magnon i Yézérdalen i departementet 
Dordogne. 
