238 
dalen, nemlig i Grong, og endelig fandt Martin Vahl den for 
over 100' aar siden i Finmarken. En anden herhen hørende 
art er Dicranum ela.tum, som er utbredt over en endnu større 
del av det østenfjeldske, nordover til Dovrefjeld, hvor den endnu 
er fundet paa Knutshøen, langs sydkysten til Flekkefjord, og 
som desuten trænger frem over Filefjeld for at optræi i Voss. og 
Granvin. Liængere mot nord har vi den fleresteds i Namdalen, 
i Vefsen, Ran en og Nordrejsen. Jeg kunde ogsaa, nævne Ani- 
sothecium humile, som søndenfjelds forekommer i Smaalenenei, 
paa Romerike og paa Ringerike, nordenfjelds etsteds i Ran en 
og etsteds i Kvænangen. Disse eksempler, som kunde sup¬ 
pleres med mange flere, er tilstrækkelige til at vise, at de sjeld¬ 
nere arter av denne gruppe har et større utbre del ses.f elt paa Øst¬ 
landet og flere mindre indbyrdes adskilte nordenfjelds. Men 
den forbindelse metlern dem, som man maa savne, saa længe 
man utelukkende tar hensyn til disse arters utbredelse i Norge., 
den frembyr sig av sig selv, naar man betragter deres samlede 
utbredelse paa den skandinaviske halvø; det viser sig nemlig 
da, at ethvert av de norske felter er en utløper fra deres sam- 
menhængende utbredelsesomraade i Sverige og Finland; her er 
deres hovedkvarter, og de spredte forekomster i Norge forposter. 
Lignende tilfælde forekommer ogsaa blandt karplanternei; Le- 
dum palustre f. eks. forekommer hos os kun i Smaalenene og 
Finmarken, men det tilsynelatende paradoxale heri forsvinder, 
naar man tar hensyn til, at planten forekommer gjennom en stor 
del av Sverige og Finland. De sjeldnere arter av diennei mos- 
gruppe, de, hvis utbredelsesfelter hos os endnu ikke er flytt 
sammen, er altsaa utvilsomt kommet østemfra, og vi kan i den 
forbindelse, gaa ut fra, at der til hver av de spredte forekomster 
svarer en særskilt indvandringsport. Det viser sig da, at det 
gamle ord om, at hvor gjærdet er lavest, vil alle over, holder 
stik ogsaa her; de har trængt frem paa, de steder, hvor fjeld- 
massen ikke stænger. Først, har vi laivlandene mellom Verrn- 
land og de sydligste deler av Hedemarkens amt; det er den ve¬ 
sentligste indgangsaapning, ti herfra ligger vien aapen til hele 
det østenfjeldske. En anden likesaa bred vei fører fra Tbrne 
L.appmark og Finland over til Tromsø amt og til Finmarken, 
og der er mange arter, som her har fundet frem. Mellem disse 
to ytterste porter ligger der mange mindre og trangere; vi ser, 
