371 
hvor de enkelte partikler har en størrelse, der varierer mellem 
0.1 p og 1 |x[x, kalder man kolloide opløsninger eller soler, og 
kolloidkemien eller læren om disse opløsningers egenskaper og 
fremstilling er en helt ny videnskapsgrem, der i den senere tid 
har arbeidet sig frem med kj æmpeskridt, og som har faat talrike 
tilknytningspunkter, ikke alene med de forskjellige videnskaps- 
grener, som biologi, medicin o. s. v., men ogsaa med det prak¬ 
tiske liv. 
Man har tidligere markert em skarp grænse mellem kolloider 
og krystalloider. Krystalloider kaldte man saadianne stoffer, 
siom diffunderer forholdsvis hurtig gjennem vand. Dette var til- 
fældet med de krystallinske stoffer 1 , f. eks. metal saltene. Kolloi¬ 
der ne var derimot amorfe legemer, der ytterst langsomt diffun- 
derte gjemnem vand, f. eks. eggehvite, stivelse, gummi, lim, o. s. v. 
En blanding av begge slags stoffe vil derfor let kunne skilleis 
veid den saakaldte dialyse, der bestaar i, at man sænker et 
kar, hvis hund dannes av pergamentpapir og hvori der er rent 
vand, ned i karret med blandingen. De krystalloide stoffer vil 
da forholdsvis hurtig diffundere igjennem, mens kolloiderne blir 
tilbake. 
De senere aars undersøkelser har vist, at der ingen skarp 
grænse findes mellem disse to forskjellige grupper. Om en op¬ 
løsning skal kaldes kolloid eller ikke beror paa størrelsen av de 
i opløsmingsmidlet svævende partikler. Ostwald har her 
utarbeidet en skala, hvorefter saadanne blandinger henføres til 
3 grupper. Er de i væsken svævende partikler større end 0.1 [x 
vil de ikke kunne holde sig svævende, men vil synke tilbunds. 
Partikler av en saadan størrelse vil ogsaa direkte kunne iagt- 
tages i et godt mikroskop, selv ned til en størrelse av 0.1 jx. 
Blir partiklerne under 0.1 jx vil de holde sig svævende og kunne 
paa,vises ved hjælp av ultramikroskopet. Har de en størrelse fra 
0.1 |x til 1 [X[x, saa har man en kolloid opløsning, og blir endelig 
partiklerne mindre end 1 jx[x, saa kommer man ned til de mole¬ 
kylære dimensioneir, og man har en almindelig krystalloid! opløs¬ 
ning, der er fuldstændig tom for ultramikroskopet. 
Man ser altsaa, at der er en gradvis overgang mellem den 
groveiste opslemning og den klareste opløsning. Erfaring lærer 
ogsaa, at stoffene kan optræde efter omstændigheterne baade som 
krystalloider og som kolloider. 
