373 
reise. Men allikevel gives der metoder, hvorved man kan faa 
et begrep om molekylerne© størrelse. Dryppe© en draape olje 
paa vand, saa utbreder den sig som bekjendt i et øieblik utover 
hele vandfiaten i et ytterst tyndt lag. Naar oljelaget har naadd 
en vis© grad av finhet, begynder det at spille i alle regnbuens 
farver ; det er det samme fænomen som de Newtonske farveringer, 
idet farverne fremkommer ved interferens mellem det lys, som 
tilbakekastes fra den øverste og underste flate av oljelaget. Naar 
oljelaget er tilstrækkelig uttyndet, mindre end lysets, halve bølge- 
læugde ca. 0.1 ]jl, forsvinder farverne, og der optræder mørke 
flekker, der hvor oljelaget er tyndest. Det ser ut som om olje¬ 
laget er hullet. Men allikevel gaar det an at overbevise sig om, 
at man virkelig endnu har et sammenhængende oljelag. Kaster 
man nemlig smaa stykker kamfer paa overflaten, vil stykkerne 
bli liggende ganske rolig, mens de paa en vandflate farer urolig 
frem og tilbake. Først naar oljelaget har naadd en tykkelse av 
2 |X(r, begynder kamferstykkerne at bevæge sig. Dette viser, 
at oljelaget nu begynder at bli hullet, men sammenhængende 
partier kan endnu paavises; først ved en tykkelse av ca. 0.5 jxjjl 
er det ikke længer mulig at paavise nogen sammenhængende 
hinde. Ved denne tykkelse mua man altsaa anta, at oljemole- 
kylerne svømmer isolert omkring paa våndet. Efter dette skulde 
man altisaa anta diameteren for et oljemolekyl at være omtrent 
0.5 |i|x. 
Av andre metoder skal jeg nævne den elektrolytiske. Stiller 
man to meta] plater, f. eks. en kobber- og en zinkplate ned i for- 
tyndet svovlsyre, saa vil disse danne et saakaldt galvanisk ele- 
ment, idet der optræder en viss elektromotorisk kraft., en spæn- 
dingsforskjel mellem platerne. To plater av samme sort metal 
gir derimot ikke anledning til nogen spændings.forskjel. Nu 
kan man ad elektrolytisk vei overdrage f. eks. en platinaplate 
med et uhyre tyndt lag av et hvilketsomhelst andet metal ved at 
sætte det som negativ elektrode ned i en opløsning av vedkom¬ 
mende metal. Hvis man nu stiller f. eks en kobberbedækket 
platinaplate sammen med en ren platinaplate ned i en fortyndet 
syre, saa vil der optræ en vis© elektrisk spændingsforskjel mel¬ 
lem de to plater. Nu kan man prøve sig frem og undersøke, 
hvor tyndt man kan gjøre kobberlaget for at der endnu kan op- 
træde elektrisk spænding. Man finder, at hvis kobberlaget er 
