37 
I 1881 udkom hans sidste større arbeide, „The Formation of 
Vegetable Mould tbrough the Action of Worms“. Han paaviser ber 
den vigtige rolle regnormene („medemarkene“) spiller ved dannelsen 
af organisk muld, idet de sluger og i sit legeme omdanner jorden med 
iværende plantedele. 
„Suaviter in modo, fortiter in re“, —■ det ord kan med fuldeste 
grund sættes som motto over Darwin’s hele forfatterskab. Han 
siger selv, at „videnskaben bestaar i at ordne kjendsgjerninger paa 
en saadan maade, at almindelige love eller slutninger kan udledes af 
dem“. Han følger helt den induktive forskningsmetode, indsamler 
møisommelig flest mulig enkelte, samvittighedsfuldt udførte iagttagel- 
ser og drager saa bagefter de slutninger, som han anser nødvendige. 
Han forhaster sig ikke med offentliggjørelsen af sine resultater; 
ovenfor*er nævnt, hvordan der hengik næsten et fjerdedels aarhundrede 
fra han begyndte at sysle med spørgsmaalet om arternes tilblivelse 
indtil udgivelsen af „Origin of Species“. Og forberedelsen af de fleste 
af hans øvrige verker optog ham 6, 8, 10 aar og længere. Han pleiede 
gjerne paa, samme tid at arbeide med flere videnskabelige opgaver, 
for saa at føre dem frem til af slutning, etterhvert som han ansaa løs¬ 
ningen moden. I sine autobiografiske optegnelser udtaler han, at 
hans teori om koraløernes dannelse, er den eneste af hans teorier, som 
han i det væsentlige havde udformet paa forhaand, forud for detalj - 
undersøgelserne. Og sine resultater fremsætter han * altid i den klare, 
vel udarbeidede form, som gjør læsningen af hans verker til en sjelden 
nydelse. Lidenskabsløst, i jevne, enkle ord drøfter han sit emne 
uanset dettes natur, selv om det er af en saadan art, at det har kom¬ 
met til at sætte sindene i bevægelse hos titusinder af læsere. Med 
største beskedenhed omtaler han altid sig selv og sine egne under- 
søgelser, mens han altid staar færdig til fuldt ud at anerkjende, hvad 
der skyldes andre. 
Hvor stor end Darwin’s fortjenester paa mange andre omraader 
uomstridt er, saa vil det dog for alle tider regnes som hans livs vi¬ 
denskabelige stordaad, at han har ført udviklingslæren, læren om alt 
levendes udviklingssammenhæng, frem til endelig seier. Tanken var 
paa ingen maade ny. Den havde dæmret allerede hos oldtidsforfattere 
som Plato og var i dunklere eller klarere form udtalt af en række 
af det 18de og 19de aarhundredes store aander, Linné, B u f f o n, 
Lamarck, St. Hil air e o. a., før Darwin. Men hvad hans for- 
