54 
for at der bare er en art, mens andre antar en hel række. Her er 
ikke stedet til at gaa ind paa det spørsmaal, om de forskjellige former 
er arter eller underarter, eller varieteter, eller hvad de nu kaldes, 
her er det nok at vide, at ved de svenske zoologer Smitt og Lilljeborgs 
omstændelige og omhyggelige undersøgelser er der skaffet et f o r e- 
1 ø b i g t grundlag, som vel beset synes at give i det mindste et glimt 
af de afvigende formers gjensidige forhold og slegtskab. Den følgende 
oversigt er bygget paa disse forskeres arbeider. 
Fig. 1. De yigtigste røirsorters geografiske udbredelse. 
I det europæiske Ishav lever der en røir (Salvelinus stag- 
n a 1 i s), som gaar op i elvene og indsjøerne paa Grønland, Spits¬ 
bergen og Novaja Semlja for at forplante sig. Længere sydpaa finder 
vi den delt i to stammer eller former, som i almindelighed 
er noksaa let at adskille. En af disse er vestlig og findes mest i Norge 
og tilstødende trakter af Sverige og Finland, og det er nu antat af 
de fiskekyndige, at de i Storbritanhien og Irland forekommende 
røirer er mer eller mindre afvigende lokalracer af denne stamme, som 
betegnes med navnet Salvelinus alpinu s 1 ). Den østlige 
x ) Dette navn har intet med Alperne at gjøre, men blev givet den af Linné, 
fordi han fandt den i Lapmarkens alpine belte. Som vi skal se senere, er det 
tvertimod den anden form, som forekommer i de egentlige a^er. 
