56 
røirer er nærmest beslegtet med dem, som findes i de mellemeuropæiske 
fjeldsjøer, mens de vestskandinaviske er næsten ikke til at skjelne 
fra de skotske og irske? Dr. Osc. Nordquist, Finlands forhenværende 
fiskeridirektør, gir i en overordentlig interessant forelæsning over „Bi- 
ologiske grunde for ferskvandsfiskenes nuværende udbredning i Fin- 
land“ , for S. salvelinus den forklaring, at den udviklede sig un¬ 
der istiden i det saakaldte Yoldiahav og derpaa fandt vei til sine nu¬ 
værende spredte forekomster. Forklaringen synes i enhver henseende 
fyldestgj ørende og kan vistnok betragtes som rigtig. I lighed hermed 
tør det vel kanske med ligestor sikkerhed paastaaes, at S. a 1 p i n u s, 
den østlige form, udviklede sig i det Norske Hav og fra dette steg op 
saavel i Norges som i Storbritanniens og Irlands elve og indsjøer. 
Det maa selvfølgelig være gaaet for sig paa en tid, da denne røir end- 
nu levede i saltvand helt ned til Irlands kyster, og det forudsætter 
da igjen, at våndet der ikke har været varmere end det nu er ved 
Helgelands elvemundinger. Under den store istid, megaglacial- 
perioden, maa de i vel antages, at det tilstødende havs temper atur var 
lav nok for røiren til at vandre i saltvand helt ned til Irland, og der 
kan vel neppe reises nogen gyldig indvending mod den antagelse, at 
denne fisk da steg op i alle tilgjængelige elve og sjøer paa Atlanter¬ 
havskysten fra Irland og nordover, saaledes ogsaa paa Norges vestkyst. 
Som klimaet derpaa forbedredes, blev naturligvis flere og flere elve 
og sjøer tilgjængelige. Men selv i den interstadiale periode mellem 
mega- og neoglacialperioderne, er vi nødt til at antage, at røiren holdt 
til i saltvand indtil gydetiden tvang den til at gaa op i ferskvand, ti 
om vi endog medgiver, at bræerne blev trængt tilbage til fjordbundene, 
er det sandsynligt, at afsmeltningsvandet var rnægtigt nok til at trykke 
havets overfladetemperatur langs kysten saa langt ned, at røiren ikke 
blev forhindret i sin vandring til og fra gydepladsene, mens elvene 
selv, afløbene fra den smeltende is, naturligvis var kjølige nok. Under 
neoglacialtiden maatte kanske en del af disse gydepladse opgives, 
men det maa siges at være næsten utænkeligt, at røiren ikke skulde 
vedblevet i den tid at være en almindelig fisk i Vestnorges indsjøer 
og langs dets kyster. . Hvis, som af mig antat, den skotsk-norske 
„landbro“ eksisterede i den interstadiale periode, saa var den britisk- 
irske Salvelinus alpinus i endnu uafbrudt forbindelse med 
den vestnorske i havet langs „broen“s vestkyst. Broens paafølgende 
forsvinden i havet bevirkede sandsynligvis først adskillelsen mellem 
