77 
der os til 200 meters kurven, en bredde af ca. 50' kilom., mange steder 
er den bredere. Hjorten er en meget dygtig svømmer. Professor 
Collett omtaler saaledesi at i et af aarene 1850'—55 forsøgte en han 
og en hun at svømme over det 2 norske mil (22.6 kilom.) brede sund 
mellem fastlandet og Vegøen. i Nordland. Hannem bukkede under, men 
hunnen kom over og tilbragte flere aar paa øen, indtil den i 1858 blev 
skudt. Nu er denne distance mindre end det halve af rendens mindste 
bredde. Det er derfor ikke sandsynligt at hjorten skulde kunne 
svømme over renden. Hjorten kan saaledes i postglacial tid ikke være 
kommen til os fra Skotland, selv om vi antager at havbunden syd og 
vest for renden var hævet saa meget at den laa tør. Af samme gruncl 
kan hjorten heller ikke være kommen fra Jylland. Den maa være 
indvandret over de danske øer og Sverige. 
I Danmark optraadte hjorten allerede under furutiden. At 
dømme efter Maglemosefundet, maa hjorten allerede den gang have 
været ret almindelig; thi fra dette findested kjendes. en mængde knok¬ 
ler og mange horn, hvoraf nogle har været naturlig afkastede. Under 
eketiden var den meget talrig i Danmark. I Sverige optraadte den, 
ifølge professor Lonnberg, først sammen med ekefloraen under 
slutten af ancylustiden, da Østersjøen endnu var et ferskvandsbassin 
og Sverige over de danske øer stod i forbindelse med Jylland. Til 
Norge maa hjorten have udbredt sig kort efter at den var kommen til 
Sverige; thi som allerede nævnt var det først under den varme tapestid, 
som falder samtidig med ancylustiden i Sverige, at hjorten viser sig 
her i landet. 
Antagelig har denne tapeshjort, som er stamfaren for vor nule- 
vende race, været udbredt over hele landet op til Nordland (Alstenø 
eller muligens Steigen). Den har, hvad fundene fra Jæderen, Tysnes, 
Ringerike og Alstadhaug viser, været større og kraftigere end denne og 
havt sværere horn. Den maa have mindet mere om den nulevende 
mellemeuropæiske hjort end om vor. Fundene fra Søndmørs hellere 
viser at endnu saa sent som under den romerske jernalder var hjorten 
større og kraftigere end vor nulevende race. Denne sidste stemmer 
som allerede nævnt nærmest overens med den skotske race, som ogsaa 
nedstammer fra en større og kraftigere hjort. Naar hjortens udvikling 
i Norge og Skotland har gaaet i samme retning, maa dette skyldes lan¬ 
denes overensstemmende naturforholde, idet de begge har et mildt og 
regnfuldt kystklima. 
