116 
frem i sollyset, faar man et øieblik anledning til at betragte den. 
Dens holdning er stolt ligesom nattergalens, med hovedet og fortrop¬ 
pen høit hævet. Yingerne bæres i regelen lidt nedhængende, og halen 
bevæges gjerne op og ned. 
Med sit store mørke udtryksfulde øie ser den forskende paa iagt- 
tageren, men kun et kort øieblik, saa smutter den igjen ind i krattet, 
idet den gjerne istemmer sit varselskrig, et skarpt tikkere-tik! tikkere^ 
tik-tik-tik! der skuffende minder om den lyd der fremkommer, naar 
man langsomt trækker et lommeuhr op. 
Overfor mennesker er dog rødstruben i regelen tillidsfuld, natur¬ 
ligvis under forudsætning af at den ikke blir forfulgt eller efterstræbt. 
Jeg havde i flere aar et par rødstruber i min have sommer som vinter. 
I en stor tæt forgrenet stikkelsbærbusk havde de sit sikre tilflugts- 
sted, og naar en kat eller en hund viste sig, tog de hurtig sin tilflugt 
didind, hvor de vel vidste, at disse røvere ikke kunde naa dem, og 
herfra lød deres skarpe varselskrig, saalænge et af de nævnte dyr be- 
fandt sig indenfor havens omraade. Naar jeg hørte det, forstod jeg 
straks, hvad der var paafærde, og jeg gik da gjerne ud for at jage 
fredsforstyrrerne bort og søgte i det hele at beskytte parret saa godt 
det lod sig gjøre. Til gjengjæld lønnede mine rødstruber mig med 
den mest utilhyllede barnlige tillid. De hoppede omkring lige ved 
mine fødder og fulgte mig ofte rundt i haven, naar jeg arbeidede |Jer. 
En dag, mens jeg sad og lugede et af mine blomsterbed, kom en 
af dem hoppende hen paa marken ganske nær til min haand. Under 
lugningen var jeg kommen til at forstyrre en liden koloni af brune 
myrer, som havde slaaet sig ned i den løse muld i kanten af bedet, 
og idet jeg med haanden søgte at jevne mulden udover, kom jeg til at 
sprede de gulhvide myrepupper og larver omkring paa marken. Rød¬ 
struben hoppede da til og snappede dem, efterhvert som de blev syn¬ 
lige. Flere af dem tog den lige mellem mine fingre. 
Parret hækkede ikke indenfor havens omraade ; reden laa i et 
lidet bakkeheld ganske i nærheden. Men ikke før havde ungerne for- 
ladt reden, saa havde jeg dem paa besøg. I den store stikkelsbær¬ 
busk fandt jeg dem en dag siddende, alle de 6 smaa korthalede spæt- 
tede unger, som netop saavidt kunde flakse korte smaastykker afsted 
paa sine endnu uøvede vinger. 
De smaa viste mig snart den samme tillid som deres forældre. 
Det var et rørende syn at se dem hoppe omkring i buskene eller paa 
