117 
bedene, naar jeg færdedes derude, betragtende mig med sine store tro¬ 
skyldige barneøine. 
En varm solskinsdag, da jeg efter middagen strakte mig i skyg¬ 
gen af en ribsbusk, havde jeg dem siddende ganske nær over mit 
hoved. De sad ganske tæt ind til hverandre, med oppustede fjær og 
tilbagetrukne halse, aabenbart ifærd med at tage sig en middagsblund. 
Af og til lagde de hovedet paa skakke og gløttede ned til mig, men 
viste forøvrigt ikke det ringeste tegn til frygt. Det var som var de 
bleven indprentet, at jeg hørte til de aldeles ufarlige væsener. For- 
ældrene, som befandt sig i en af de nærmeste buske, gav heller ikke 
noget varsel. Alt var saa tyst og stille, som det kan være ved mid¬ 
dagstid paa en rigtig varm dag. 
Efter en stunds forløb hoppede to af dem ned paa græstorven, lige 
i kanten af grusgangen, hvor de lagde sig paa siden og løftede den 
ene vinge iveiret, saa solen kunde skinne ind under den, saaledes som 
vi ofte kan se det hos høns og duer, der tager sig et solbad. Der 
kunde vel være omtrent en halv meter mellem dem og mig, men lige- 
vel strakte de sig der saa barnlig frygtløse og saa ugeneret, at det 
var en sand nydelse at iagttage dem. 
Det vakre, paa samme tid barnlig troskyldige og forskende blik 
hos denne fugl undlader sjelden at gjøre indtryk paa iagttageren og 
fæste sig i hans erindring. Det er forøvrigt karakteristisk for hele 
den gruppe af sangere, som ialmindelighed sammenfattes under be¬ 
tegnelsen jordsangere, men har, som det synes mig, hos rødstruben 
et eget blødt udtryk, der virker overordentlig tiltalende. Jeg kjen¬ 
der ingen anden norsk smaafugl, i hvis øine man kan læse de forskjel¬ 
lige sjælsstemninger saa tydeligt som hos rødstruben, men der er rig- 
tignok heller ingen anden af vore nordiske sangere, som i "samme 
grad som den lader sig iagttage paa nært hold i det frie, naar man 
først har vundet dens tillid. Vel kan man vænne meiserne til at hente 
foder ved vinduet; efterhaanden vil de ogsaa herved aflægge noget af 
sin medfødte skyhed, saa man kan betragte dem meget nær, uden at 
de forlader foderet, men deres indgroede mistro til mennesket vil 
neppe nogensinde helt forlade dem, hvad deres vagtsomme øie let røber 
for enhver kyndig iagttager. Graaspurven er en udpræget skeptiker 
overfor enhver tilnærmelse fra menneskets side. Den er betydelig 
dristigere end meiserne, men den har ligesom disse altid vingen parat 
til flugt, og mistilliden lyser af dens gløgge, men ikke tiltalende øine. 
