120 
man hyppig træffe disse smaa korthalede gulspraglede rødstrubeuiiger, 
som hopper omkring mellem stene og bregnekrat eller sidder og vip¬ 
per paa de tynde grene inde i tykningen. Straks det skarpe varsel- 
skrig fra de ængstelige forældre klinger mellem buskene, løber de som 
smaa mus i skjul i den første den bedste bregneklynge, eller vi ser 
dem siddende sammenkrøbne i skyggen af en mosgroet sten, aldeles 
stille for ikke at røbe sin nærværelse. Er faren overstaaet, kommer 
de atter hoppende frem for med lydelige skrig at forlange sit f oder. 
Skjønt i almindelighed fordragelig overfor andre fugle, taaler 
rødstruben ikke gjerne andre af sine lige inden sit omraade. Den 
lever derfor ofte i strid med sine artsfæller. Derimod har man ad¬ 
skillige eksempler paa, at den har sluttet et inderligt venskab med 
andre smaafugle. Saaledes fortæller en tysk forfatter, at en rødstrube 
og en løvsanger engang har ruget i samme rede. Den sidstnævnte 
byggede reden, de lagde hver 6 eg, og begge rugede i endrægtighed 
paa de 12 eg. 
Mod syge og hjælpeløse smaafugle, ogsaa af dens egen art, viser 
den ofte medlidenhed og hjælpsomhea. Den tyske naturforsker N a u- 
m a n n fortæller, at han havde en ung irisk, som han ønskede at op- 
føde. Den stadig hungrige fugl skreg uafladelig og vakte derved en 
i samme rum værende rødstrubes medlidenhed. Denne fløi hen til 
iriskens bur, og den lille skriglials tryglede den efter foder. Da fløi 
rødstruben ned paa bordet og hentede nogle brødkrummer, som den, 
stoppede irisken i munden, og dette gjentog sig saa ofte som den for- 
sultne fugl meldte sig. 
Om to rødstrubehanner, som blev holdt i samme bur, fortæller 
Breh m, at de levede i stadig had og strid og misundte hinanden 
hver lnadbid, ja tilsyneladende endog den luft de indaandede, bed og 
jagede hinanden omkring i buret. 
Da skede det,' at den ene af dem ved et ulykkestilfælde brak det 
ene ben, og fra den stund var al kamp dem imellem slut. Den friske 
han syntes at have glemt alt sit had og tog sig medlidende af sin syge 
burfælle, bar næring til den og pleiede den trofast og omhyggelig. 
Det brudte ben heledes, og den tilskadekomne .fugl blev snart igjen 
kraftig som før; men al strid mellem den og dens velgjører var slut 
for bestandig. 
En han, som blev fanget paa reden, og som sammen med sine 
unger blev bragt ind i et værelse, vedblev med at passe ungerne og 
