122 
vinteren igjennem. Men for aar et drog den atter nd i det frie. Om 
høsten kom den dog endnu engang tilbage og tilbragte saaledes den 
tredie vinter inden døre. Siden blev den borte, formentlig er den 
falden i en eller anden røvers klo. a 
Det her anførte er ingenlunde det eneste tilfælde, der er mig be- 
kjendt, hvor rødstruber har søgt ind i hus og har tilbragt vinteren 
der, for saa atter at søge ud i det frie om foraaret. Der kjendes 
tvertimod adskillige eksempler her paa. Og saa i drivhuse har den søgt 
tilflugt- om vinteren og er aar etter aar vendt tilbage, naar den har 
faaet være i fred. 
Som burfugl st aar rødstruben høit anskreven hos fuglevenner, 
kanske ikke saa meget for sin sang som for sit elskværdige væsen. 
En tysk op dr ætter, Girtanner, skriver følgende om den : 
„Jeg elsker denne glade kapuziner, der synger salmer, mens den 
lystig vipper med halen, og som med sit sværmeriske blik skuer ind 
i den synkende sol, tilsyneladende stammende en aftenbøn, og i næste 
øieblik styrter sig med glødende had over en anden han af sin art; 
og var dens sang ikke saa altfor tungsindig og saa overvældende følel- 
sesfuld, saa kunde jeg aldrig være dens selskab foruden. Thi ser 
man bort fra sangen, saa er rødstruben i enhver henseende en af de 
nydeligste, mest tillidsfulde og beskedneste af vore hjemlige stuefugie. 
I dens store mørke øine kan der ligge mere tale end hos nogen anden 
mig bek j endt fugl, og det synes at være den r et behageligt åt skue 
rigtig dybt i sin pleiers øine, stiltiende fortælle ham saa meget og 
af hans blik læse sympati, venskab og velvilje. Med denne fugl er 
en underholdning gjennem øiesprog intet eventyr. “ 
Er end denne udtalelse at opfatte som en varmt følende fuglevens 
subjektive dom om en af sine yndlinge, saa er det paa den anden side 
sikkert, at rødstruben i maaske høiere grad end andre smaafugle vin¬ 
der sine pleieres udelte sympati. 
Naar de unge, om sommeren fødte rødstruber, hen i juli har over- 
staaet sin første fældning, drager de afsted paa sin første store 
vandring mod syden, mens de gamle maaske er beskjæftiget med ud- 
rugning af et andet kuld, hvad der her paa Vestlandet i ethvertfald 
af og til hænder. Enkeltvis eller i smaa selskaber paa kun nogle faa 
individ er bry der de efterhaanden op og følgende sit gaadefulde instinkt 
sætte r de med en i sandhed forbausende sikkerhed kursen mod deres 
fjerne vinterkvarter, hvor ingen af dem tidligere har været, men 
hvorhen de alle drages af en uforklarlig magt i deres indre. 
