157 
skallet ud med en drøi bemerkning om løgens daarlighed, netop som 
den fortvilede eier kom tilstede, og at matrosens forslugenhed resul- 
terede i en maaneds fængselsstraf. A. M. 
S\fiagaras tiibageskridera. Elven, som danner Niagara, gaar efter 
faldet i en ca. 10' km. lang rende, som den selv har dannet. Ilenden 
er dannet paa. den maade at elven stadig underminerer det fjeld som 
den falder ud over og saa knuser og bortfører stykkerne. 
Naar man nu har kjendskab til den hastighed, hvormed dette 
gaar, kan man beregne hvor lang tid der er gaaet med til hele ren- 
den, og Niagara. er i virkeligheden den mest bekjendte af alle geolo¬ 
giske tidsmaalere. Ål alle beregninger er maaske LyelFs mest kjendt, 
der sætter tiden til 35,000 aar. 
Til forskjellige tider har den amerikanske regjering ladet fore- 
tage nøiagtige kartlægninger for at faa holdepunkter for faldets til¬ 
ba ge s k r i d en. Det første blev .gjort i 1842, det sidste i 1905. Man 
fandt bl. a., at det da var paa høi tid at faa foretage ny opmaaling, for 
der toges nu væk saa meget vand til industrielt og andet brug, at de 
oprindelige naturlige forhold ikke længere vil være tilstede. 
Tidligere end det ældste kart af 1842 har man nøiagtige tegnin¬ 
ger optaget med Camera lucida af Bas il Hall fra 1827; det viser 
sig derved at kartet fra 1842 nok ikke er ganske nøiagtigt, især hvad 
„det amerikanske fald“ angaar. 
Paa basis af disse data har G. K. Gil bert af U. S. geologiske 
undersøgelse beregnet tilbagegangen i „Hesteskofaldet a , som er det 
største, til ca. 5 fod aarlig (engelsk maal = ca. 1.5 m.). I „det ameri¬ 
kansk© fald a er tilbagegangen meget liden og høist ^ fod aarlig. 
Disse tal kan nu ikke liget.il anvendes paa at udregne den tid 
som er medgaaet til hele rendens dannelse, da mange faktorer spiller 
ind her. Den sidste beregning er udført af G. W. W. Spence r, 
som kommer til 39,000 aar, altsaa ikke langt fra Lyell. 
A. D. 
Poiøteos stamform. Det har, indtil den sidste tid, ikke været mu- 
ligt at finde den art, hvorfra den almindelige dyrkede potet, . Solanum 
tuberosum, stammer, skjønt man kjender mange vilde arter af slegten 
Solanum (søtvider). Sagen fik betydelig praktisk interesse i anled¬ 
ning af potetsygdommens optræden i det forløbne aarhundrede, da man 
haabede, efter at have fundet den vilde stamart, ved krydsning med 
den almindelige potet at kunne indgyde denne ny livskraft. 
I dette øiemed indsamlede A. W. Sutton fra de naturlige vokseste- 
der i Chile og Peru og andensteds saa mange som mulig af de vilde 
arter, dog uden heldigt resultat med hensyn til forbedring af den al¬ 
mindelige potet. Det lykkedes ikke at finde nogen vild art, som var 
lilstrækkelig overensstemmende med nogen af den dyrkede potets 
mange afarter til, at den kunde ansees for stamarten, og heller ikke 
gav nogen af de anstillede krydsningsforsøg godt resultat. 
