Naturbeskyttelse. 
Af dr. Hans Reusch. 
I første øieblik, naar man hører om naturbeskyttelse, forekommer 
udtrykket at være rart. At beskytte den natur, som vi alle er afhængig 
af, er jo en urimelig tanke; men det' er nu heller ikke naturen saaledes 
i sin store almindelighed, som her er ment, men bare de rester af et 
lands oprindelige vi-lde natur som findes igjen,efterat kulturen har 
omdannet det. Man taler om disse rester ogsaa som „naturmindes- 
merker“, et ord dannet i lighed med ,,fortidsmindesmerker“ . 
Der er en art af disse levninger fra en tid, da naturen var ander- 
ledes i vort land end nu, som fornemlig har interesseret nærværende 
forfatter, og det er hvad vi maatte ha af urskog. Naar man bare 
har faaet se almindelig skog, hvor tømmerhuggeren regjerer, og hvor 
alle store stammer er taget bort, ved man ikke hvad skogen i sin 
skjønhed er. Og værre og værre blir det, jo mere læren om rationelt 
skogbrug trænger igjennem ; thi den siger, at et vist areal skogbund 
giver 1 størst indtægt naar trærne hugges før de er udvoksede. 
Urskog har jeg her i Norge blot seet for mange aar siden paa 
den høitliggende Vettismark i Indre Sogn, hvor den nu er forsvunden, 
og saa engang senere i det indre af Finmarken. Det som udmerker 
urskog fremfor sedvanlig ensformig nytteskog er dens ved af veksling 
fremhævede skjønhed. Man ser i forskjellig formede grupper ny- 
veksten, de modne trær, kjæmperne som paa grund af gunstige om- 
stændigheder har faaet den høieste majestæt som kan opnaaes inden 
vedkommende træs^ art, endvidere de gamle gubber med døende grene 
og mos og lav, og saa endelig de omstyrtede smulrende stammer over- 
groede af urter og paa vei til at blive en del af den jord, hvoraf 
træet vokste op som ungt. De urskogrester jeg omtalte tilhører vor 
skogs randomraader, hvor dens vekst er vanskelig paa grund af 
ugunstige naturforhold; men er der saa sandt endnu en rest urskog 
Naturen 1909 . 
11 
