179 
Norge er røslyngen en af de aller vigtigste formationsdannende plan¬ 
ter ; den klæder torvmyrer (naar de kun er nogenlunde tørre), moræne- 
marker, bergskraaninger og anden næringsfattig grund, paa tjeldene 
indtil over trægrænsen. Over store strøg er den næsten eneraadende. 
Paa Østlandet er den ligeledes overalt yderst almindelig, især i bar¬ 
skogene; paa skogbrandtomterne østenfjelds er den en af de arter, 
som først indfinder sig etter branden. T det nordlige Norge er den 
ifl. Norman almindelig udbredt lige til Nordkap og findes desuden 
i Karasjok og Sydvaranger; ogsaa nordpaa stiger den indtil trægræn¬ 
sen,. om den end væsentlig forekommer i lavlandet. 
Overalt hvor. røslyngen vokser, træ ff er man dens afkastede kort- 
skud, saavel de vegetative som de flor ale, i stor mængde i mnld jord¬ 
laget. Man tinder dem i de forskjellige grader af formuldning, dels 
ganske friske og dels saa sterkt opløste, at deres natur kun saavidt 
kan erkjendes. Det nærmere foriøb af denne formuldningsproces — 
hvordan og i hvilken udstrækning soparter, bakterier og andre organis¬ 
mer medvirker dertii — er saa godt som ukjendt. I almindelighed er 
den hele jordmasse tæt gjennemsat og sammenfiltret af mycelie-traade. 
I vore lyngmarker er mængden af organisk muld ovenpaa den mine¬ 
ralske undergrund i regelen forholdsvis temmelig ubetydelig; men 
alle de iagttagelser jeg har gjort stemmer overens deri, at røslyngen 
har leveret den overveiende største del af det organiske materiale til 
den muld som findes. 
I ■ denne sammenhæng skal peges paa et forhold, som ikke synes 
at være videre paaagtet i litteraturen, men som ikke desto mindre, i 
en natur som Norges turde bidrage meget til dannelsen af organisk 
muld — og dermed ogsaa til dannelsen af brugbare voksepladse for en 
mængde planter. Jeg sigter til det forhold, at selve landets over- 
fladeform giver anledning til, at planteaffald, muldpartikler etc. let 
opsamles i bergkløfter, revner og lignende fordybninger. Vidt strakt© 
dele af vort land bestaar af grundfjeld, granit og andre haarde berg¬ 
arter, som ved istidens bræskuring har faaet den velkjendte overflade- 
form med store og smaa „r o c h e s m o u t o n n é e s“ (eller „hval- 
skrotfjeld“, som man med et meget betegnende navn ogsaa har kaldt 
dem). Knauser kaldes disse, naar de er steilt opragende, svaberg, 
naar de er lave, skjoldformig hvælvede. Det norske skriftsprog mang¬ 
ler et almindelig kjendt fælles navn for .fordybninger mellom berg- 
knauserne; „droger <c og „linner a har jeg hørt dem kalde paa lands- 
