187 
bjergverksdriften. Paa det romerske keiserriges tid stod derfor denne 
del af Brittanien i rig blomstring. Heri indtraadte en tilbagegang. 
da de germaniske erobrere trængte ind i England og fordrev kelterne 
mod vest og foruroligede dem ved stadige kampe. Næsten alle gamle 
forfattere omtaler bjergverksdriften og smeltehytterne i Cornwall. I 
prarnme eller —r- ved ebbetid — i kjærrer bragte man „det hvide 
bly a — saaledes kaldte man den gang tinnet — til nogle ikke langt 
fra kysten liggende smaaøer, hvor de fremmede skibe kunde lægge til 
■og indtage sin last. I middelalderen gjorde regjeringen krav paa gru- 
berne i Cornwall som kroneregaiier og hævedl en tiendedel af udbyttet. 
Tingraverne i Cornwall udgjorde den gang et stort samfund. De 
havde sine egne love, Stannary Laws, sin egen domstol, Stannary 
Court, og sit eget parlament, der hvert syvende a ar kom sammen paa 
en høi i Dartmoor. Eduard 1. ordnede den hele bjergverksdrift ved 
nye love, og hver overtrædelse a,f disse blev straffet med svære penge- 
bøder eller korporlige revselser. Hemmelig udvinding af en ertsaare 
straffedes med døden i dens grusomste form, nemlig døden paa pælen. 
I slutten af middelalderen bragtes det engelske tin til markedet i 
Briigge og her hentedes det af italienske og tyske kjøbmænd. 
I vore dage ligger den engang' saa blomstrende bjergverksdrift 
i Cornwall meget nede, dens betydning for verdensmarkedet er aftaget 
meget. Grunden til denne tilbagegang er opdagelsen af de rige tin- 
leier paa halvøen Malakka, paa øerne Bangka og Billiton og de i den 
sidste tid gjorte opdagelser af Australiens tinrigdom. Driften ved 
gruberne i Cornwall blev desuden saa dyr, da man stadig maatte ar¬ 
beide sig dybere ned, at den ikke kunde taale den udenlandske kon- 
kurrance, og de fuldt uddannede grubearbeidere udvandrede til de 
distrikter, hvor de haabede at faa høiere løn. 
Det største tinbjergverk paa det europæiske fastland lader Alten- 
berg i det sachsiske Erzgebirge endnu til at være. Et par hundrede 
grubearbeidere bringer her ertsen op i dagen. Høit tilfjelds — i nær¬ 
heden af en stor basaltopstuvning —r ligger den venlige lille by. Det, 
der straks tiltrækker sig den fremmedes opmerksomhed, er de med 
rødt støv bedækkede mennesker, de røde veie, om vinteren den røde 
sne og den mængde røde stenmasser, som ligger op stablet overalt. I 
disse stenmasser findes tinertsen. Det er en rød porfyr og tingehalten 
er 1 paa 300 1 . Man maa saaledes bringe op i dagen og forarbeide 
300 ton tinerts før man f aar 1 ton tin. Den overvældende mængde, 
