191 
Rent. tilfældig kom jeg til at finde en rimelig og .overmaade simpel 
forklaring, derved at en ven af mig fortalte om, hvorledes han engang 
paa en trang sti, nær var styrtet i elven, idet han blev skræmt ved 
lyden af hvad han troede var en klapperslange. Han kom da fra 
strøg, hvor slangen forekom hyppigt, og hvor han var vant til ofte 
at maatte vige tilside, og han glemte i øieblikket, at han, ved at gaa 
over et fjeldpas, var kommet paa vestsiden af fjeldene og i en ganske 
anden natur, hvor ingen klapperslange fandtes. 
Men hvad der havde skræmt ham, var den store, graa,' rød¬ 
vin g e d e grashoppe.s „sang“. Og den græshoppe findes paa 
begge sider af fjeldene. Jeg tror at heri ligger forklaringen til klap- 
perslangens klapren. Den etterligner græshoppen; og fugle, mus og 
andre d}n*, der efterstræber græshopper, nærmer sig efter lyden og 
bliver fortæret. Selv har jeg ikke seet klapperslangen i vild tilstand, 
men jeg saa engang i San Francisco en slangetæmmer, der laa i et 
udspændt seil omgivet af flere hundrede slanger, alle efter sigende 
giftige, og hvoraf adskillige var klapperslanger. Naar slangetæm- 
meren tirrede en af disse, reiste den sin „rangle“ og begyndte at klapre, 
og det slog mig hvor aldeles lig denne klapren var den lyd græshoppen 
frembringer, naar den flyver op. Jo mere slangetæmmeren tirrede, 
desto heftigere blev klapringen, — indtil det brede hoved som et lyn¬ 
blink for ud mod ham. 
Det samme vil vel altid indtræffe naar et menneske nærmer sig 
en klapperslange. Men at slangen klaprer selv naar et dyr saa. stort 
at det ikke kan være til nytte, nærmer sig, er intet bevis for at lyden 
ikke er en lokkelyd. Thi gjennem aartusinders vane er det blevet 
til instinkt dette: at før der kan bides, maa der klapres. Ganske 
som man ser det hos andre dyr, der vil udføre en vis bevægelse, selv 
om den oprindelige aarsag til bevægelsen forlængst er fjernet. Jeg 
havde saaledes engang en papegøie som, naar jeg kløede den i hovedet 
og den ellers var i godt humør, vilde gylpe op smaa kugler af halvfor- 
døiet føde, som den saa igjen slugte, da der jo ingen brug var for dem. 
Men den beviste mig sin hengivenhed ved at foretage den række af 
bevægelser, som dens moderinstinkt vil drive den til, naar den fodrer 
sine unger. Og et lignende træk er det vel naar enkelte planter, der 
om natten lader grenene hænge for igjen at rette dem ud om dagen, 
vil foretage denne bevægelse, selv om man lader dem stua i uforandret 
mørke. 
Alt dette er kjendt. Hvad jeg troede var nyt var, at klapper- 
slangens klapren er en lokkesang —- men maaske er ogsaa det for¬ 
længst seet, beskrevet og indregistreret — allerede et graahaaret 
faktum. 
Cashmere, Washington, jan. 3. 09. 
Alexander Kielland. 
Flod og ebbe i den faste jordskorpe. Professor Hecker i 
Potsdam har efter langvarige og fine observationer konstateret, at den 
faste jordskorpe og hele jorden som helhed er underkastet virkningerne 
af flod og ebbe ligesom oceanerne. Han har paavist, at jordskorpen 
