225 
længer af varighed end den sidste, men fundenes antal er det samme, 
da har folkemængden i den først© alder gjennemsnitlig kun været 
tiendøparten. Sammendrager man dette, faar man en enkel lov: 
Folkemængd ens størrelse i en af disse aldere er proportional med al- 
tallet af oldfund i vedkommende alder; omvendt proportional med al¬ 
derens varighed. Dette kan man gjøre gjældende i yngre og ældre 
jernalder, ogsaa i broncealder. Men stenalderens redskaber er nlige 
mindre forgjængelige end jern og broncerødskaberne, saa, stenalderen 
kan ikke sammenstilles paa denne maade med de andre aldere. Der- 
imod kan man bestemme folkemængdens fordeling i landet efter sten¬ 
alderens fund. 
Kunde man nu komme efter folkemængden i et af de ældre tids- 
rum, var det let, naar man kjendte de forskjellige alderes varighed, 
at antyde hvor mange mennesker der til enhver tid har boet i hele 
Norge, og deretter i de større landsdele. Vi maa saaledes forsøge at 
slaa en bro fra den historiske tid med folketællinger' til den forhi¬ 
storiske. Er vi nu istand til at beregne folkemængden paa Harald 
Haardraades eller Olaf den Helliges tid, — broen maa naturligvis 
slaaes i vikingetiden, det vil sige i den yngre jernalder, — saa kan 
man ved at sammenstille dette folketal paa den ene side med folke¬ 
mængden i historisk tid og paa, den anden med statistiken over fundene 
bestemme folkemængden i de forhistoriske tider, naar man kj ender 
aldrenes varighed. 
Undersøgelsen blir jo klarlig nok et forsøg. Veien fører hele 
tiden over gyngende grund. Vore folketællinger fra 1769 til nutiden 
er jo som den slagne landevei. ,,Beregningen i ældre historisk tid, 
1665 og 1325, hvor folkemængden af J. E. Sars beregnes efter Peters- 
pengene, er en noget usikker sti. Senere i de forhistoriske tider er 
det som i halvmørke at søge vei over en myr, hvor man stadig kan 
synke i, men forsøger at naa fra tue til tue. Naar man saa omsider 
kommer frem og klokken kanske gaar galt, saa kan man ikke vide 
sikkert, hvor lang tid man har brugt, ei heller om man er kommen 
frem til rette sted. Men ialfald faar man ved en saadan vandring 
udvidet kjendskab til egnenes beskaffenhed. a 
„Dette. billede“, som Helland saa træffende har brugt, „tør, siger 
han, tjene istedenfor en vidtløftig forklaring over de feilslutninger, 
som kan gjøres, og de mange kritiske indvendinger, som kan reises. 
Ved at udføre forsøget faar man se, mener han, om metoden fører til 
Naturen 1909. 
15 
