340 
øpmerksom paa, at det eller 1 de planer, som tænkes lagt gjennem 
maksimumshøidern© kun giver et minimumsmaal for høiden af landets 
tidligere overflade, da selv de høieste toppe har ligget under for 
■tidens tand. 
Til et lignende resultat er dr. E e u s c h ad andre veie kommet 
senere. I sin åfhandling „Nogl© bidrag til forstaaelsen af hvorledes 
Norges dale og f jelder er blevne til“, har Reusch vist, at Norges høi- 
fjeldsvidder maa være peneplaner 1 ). De viser den gamle karakter, som 
er saa karakteristisk for peneplaner, uden dog at være abrasionsflader, 
som det heder. 
I disse gamle peneplaner er saa dalene og de i deres fortsættelse 
liggende f jorde indskaaret. 
Det første indtryk, man kunde faa- ved et beisøg i Vestlandets vil- 
deste fjordarm© med deres paa enkelte strækninger næsten retlinjede 
forløb og de steile fjordsider, var, at de var fremkomne ved forskyv¬ 
ninger langs spaltelinjer i jordskorpen. I „Et stykke geografi i Norge “ 
har professor Kjerulf gjort sig til talsmand for denne opfatning. 
Han hævdede her, at et kartografi.sk billede af Norge viser os, at lan¬ 
det er gjennemskaaret af parallele linjer i forskjellige bestemte ret¬ 
ninger, og diss© brudlinjer har bestemt dalenes, fjordenes, sjøernes og 
sjøgabenes beliggenhed. Og han udtaler videre: „Man har tro et at. 
kunne forklare disise ved erosion. Idet man gaar ud fra dales, søers og 
f jordes dannelse ved vandenes udgravende evne, forudsætter man, at 
disse hulheders bundløb følge vandløbenes heldning, og finder altsaa. 
en særegen vanskelighed og nødvendighed for at antage en særegen 
udgravende kraft, hver gang et stykke land viser større dyb end det,, 
som tilkommer stykket ifølge pladsen i vandløbet. —• Gaar man der- 
imod ud fra, hvad der synes ikke at. kunne negtes, fordi intet kart kan 
skjule det, at landet viser sig gjennemskaaret af flere sæt parallele 
sprækker, som ganske deler landskabet til stykker nogle steds, da for- 
svinder denne vanskelighed, tilligemed nødvendigheden af at paakalde 
særegne kræfter for istandbringelsen af de dybere udhulinger. Thi 
var landet opskaaret i stykker, og blev stykkerne samlede løftede, da 
er det klart, at bristrevnernes bundløb ikke overalt kan være de nu 
rindendes vandes heldning, men at de snart kan ligge høiere, snart 
lavere.“ 
Karakteristisk for denne af professor Kjerulf forfægtede opfat- 
J ) Ordet peneplan betyder „næsten en slette“. 
