369 
dele® umørkeligt iagttaget af inframennesker. Det vilde kunne sam¬ 
menlignes med den proces, at en bygning lidt efter lidt ældes, syn¬ 
ker sammen og lidt efter lidt begraves i jordlagene i løbet af utal te 
aarhundredør. 
Lad os nu se lidt paa, hvorledes infraverdenens himmel vil tage 
sig ud. Vi maa stadig have for øie, at det aller største objekt synligt 
i „infraverden" er ikke andet end det mindste fnug i vor egen verden. 
Med andre ord, den stjernebesaaede himmel i infraverden er for os 
ikke større end det mindste støvgran. 
Vort univers med alle dens millioner af stjerner er en verden 
af en høier'e orden end den vi lever i, en verden eller et stof, hvori alle 
de forskjellige stjerner eller sole er atomer, aldeles ligesom vore atomer 
sammensætter jordisk materie. Skulde vi sammenligne dette univers 
med et jordisk stof, maaite det være med en fortyndet gas. Den gjen- 
nemsnitlige afstand mellem molekylerne i atmosfærisk luft er nemlig 
1000 gange saa stor som de enkelte molekyler® diameter, mens den os 
nærmeste fiksstjerne har en afstand fra os som er 3000' gange saa stor 
som vort solsystems diameter og de andre stjerner er endnu meget 
længere borte. Andre dele af universet kan naturligvis være' tættere 
og mere nærme sig til, hvad vi kunde kalde væsketilstanden. Men 
det stjer nebe strø øde univers, som nærmest omgir os, er at sammen¬ 
ligne med en gas, med solsystemer til molekyler. 
Lad os tænke os to neutrale atomer i infraverdenen i en gas 
f. eks. Vandstofgas. Seet fra en infraklode, vil de tage sig ud som 
stjerner eller sole. Hvert af disse atomer eller sole er omgivet af 
elektroner, der cirkulerer omkring dem i alle retninger. Elektronernes 
totale negative ladning er neutraliseret af centrallegemets positive lad¬ 
ning. Mistes en elektron, blir atomet som sagt positivt. Optages 
en ekstra elektron, blir atomet negativt. Det er klart, at kun de 
yderste elektroner er udsat for at mistes. 
Naar nu disse to atom systemer kommer hinanden tilstrækkelig 
nær, kan det let hænde, at en elektron gaar over fra det ene til det 
andet system. Herved blir det ene atom positivt, det andet negativt 
elektrisk og der opstaar da straks en elektrostatisk tiltrækning mellem 
de to atomer. Hvis deres hastighed er meget stor, vil de fare fra 
hverandre ikke længere som neutrale atomer, men det ene positivt 
og det andet negativt, som ioner med andre ord. 
Eir hastigheden derimod ikke altfor stor, saa vil de begynde at 
Naturen 1909. 
24 
