50 
en galge, vore han dock ej tillräcklig för mina 
skälmstycken. 
År 1763, då taxeringen skedde i Stockholm bland 
borgerskapet, skall Kierman lia sagt: Å, låt de 
djävlarne taxeras på det strängas te, ty systemet 
skall hållas, och kanaljer må äta barkbröd. 
Därav upptändes den -outsläckliga bitterheten, 
som störtade honom itull nästa riksdag, att han 
måtte gå till Marstrand och där dö, sedan idet 
mesta var honom fråntaget. 
Springer 
Lagersparre, kung!, räntmästare, är rik, förer 
stat, reser med tre par hästar. I ett sällskap för¬ 
häver han sig över riksrådet Lagerberg, som rider 
till råds på en vit häst. 
Lagerberg får veta detta, anordnar i hast en 
kommission över Lagersparre. Springer, en ung 
man, var nu år 1732 skrivare på Lagersparres 
kontor. Springer försnillar här vad han kan och 
hjälper Lagerberg att få Lagersparre på knä. 
Lagersparre hade redt sig väl, om han fått tid på 
sig, men dömes nu till Marstrand. 
Springer blir en förmögen handlande. Han blir 
ovän med borgmästar Plomgren, stark mössa, och 
får en kommission över sig för utlåtelser emot nu 
gällande partiet hattarme. President Lilieberg 
dömer Springer till Marstrand. 
Lagersparre blir lösgiven. Springer kommer att 
sitta i Marstrand i samma rum, där Lagersparre 
förut sulttit, år 1747. Slutligen rymmer Springer 
till Ryssland. År 1766 får han frihet att komma 
igen men kommer icke. 
