115 
bekännelser bar Linné efterlemnat ett manu¬ 
skript, som han troligen aldrig ämnat för offent¬ 
ligheten utan främst avsett för .sin ende sons per¬ 
sonliga bruk. Det är Nemesis Divina. Bland an¬ 
teckningarna i dessa handskrivna blad finns ock¬ 
så följande bekännelse: »Allt gick olyckligt för 
mig, då jag ärnade hämnas, men jag ändrade mig 
och lemnade allt i Guds händer. Sedan gick allt 
lyckligt 1734.» (Se sid. 39.) 
Oscar Levertin var under sina siista år träget 
sysselsatt med en Linnémonografi men medhann 
tyvärr endast några brottstycken på tillsammans 
ett hundratal tryckta loktavsidor. Det är här 
Linnés ungdom som skildras men också så viktiga 
kapitel som »Linné som idiktare» och »Linné som 
moralist». 
I det sistnämnda avsnittet behandlar vår fram¬ 
stående kulturhistoriker just Linnés Nemesis 
d i v i n a. Levertin anser, att Linné med den cite¬ 
rade bekännelsen från 1734 arntydt, att »tanken på 
en gudomlig Nemesis, upprätthållande rättfärdig- 
heten genom världen, pressat sig fram ur hans 
egna djupaste upplevanden under hans själskris 
1734.-Från och med den stunden var sanno¬ 
likt Nemesis hans ibusgudinna, och uttryck för 
en kristligt fatalistisk tro på en gudomlig prede- 
stination och rätt sledning är o icke sällsynta ii 
hans brev.» 
I sin bok om sin västgötaresa 1747 talar Linné 
för första gången i tryck om Nemesis divina. Då 
gäller hans tal en bonddräng, som steglats för 
blodskamsbrott. Några år efteråt, 1753, skriver 
han till sin »käraste discipel» botanisten Loefling, 
som meddelat, att han skulle få medfölja en na¬ 
turvetenskaplig expedition till Spaniens sydame¬ 
rikanska besittningar, att Loefling borde hålla 
tyst med en sådan stor sak, »att icke Nemesis 
