117 
ning,ar väl bevarade, är tydligt, även om hans 
intimare vänner visste ,av att han upptecknat en 
del händelser och även då och då fingo del av 
brottstycken nr ihams berättelser. 
I sin skrift »Minne av von Linné, Fader och 
Son» skriver medicinalrådet Sven Hedin: »Nemesis 
divina eller Veder gällningsr ätten antog v. Linné 
för en aldrig uteblivande följd av vissa begångna 
brott,-vartill han även räknade det svagare 
könets förledande under löften om trohet. Här¬ 
över hade han samlat en mängd ganska besyn¬ 
nerliga historiska drag och antecknat dem på små 
papperslappar, linstoppade i ett fodral, som lik¬ 
nade dem, i vilka psalmböcker förvaras. En dag, 
då v. Linné med mig, såsom kurator för Små¬ 
ländska nationen, förehade viissa angelägenheter, 
föll talet på en landsman, som begått brott av 
förenänmda slag. Linné framtog då detta fodral 
och lät mig på höft uttaga tvenne särskilda an¬ 
teckningar. Den ena var-(se Billmark, 
sid. 58!) Den andra anteckningen rörde en man 
som under löfte om äktenskap vanhedrat och 
bedragit ett ungt fruntimmer och därför pliktat 
igenom beständigt vidriga öden. Med hänförande 
till den landsman, om vilken talet nyss varit, sade 
v. Linné — med tryckning på /, som han alltid 
vid tilltal nyttjade —: ’I leven längre än jag, I 
skall få förnimma, att N. N., som så nedrigt för¬ 
hållit sig, tar en ömkelig ändalykt.’ — Denna 
mannen uppdrogs tjugutvå år därefter ur sin 
brunn, i vilken han hade som sjelvspilling dränkt 
sig.» 
För Linnés vänner var det ej obekant, skriver 
Fries, att anteckningarna voro »uteslutande be¬ 
stämda att vara en döende faders sista varnings¬ 
ord till den ende sonen och att de därför höllos 
alldeles hemliga.» Såsom framgår av den metriskt 
